Author: Imre Rumy

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	
Gárdony, Szfvár, Fcs, 2023. augusztus 13. Hab 2:1-4. 

Szeretettel Köszöntöm a gyülekezetet a Szentháromság ünnepe utáni 10. vasárnapon Isten igéjével: Boldog az a nemzet, amelynek Istene az Úr, az a nép, amelyet ő örökségül választott!
Szeretettel köszöntöm gyászoló Testvéreimet, akik Nemes-Tamási Imrénére emlékezve jöttek közénk. Adjon vigasztalást nekik az Úr élő igéje. 
Köszöntöm keresztelésre érkezett családot is Jézus szavával: Békesség néktek! Hallgassátok meg a gyermekek evangéliumát!

Istentiszteletünk elején a 460. éneket énekeljük, azt követően a 627-es rendet használjuk majd. Főénekünk a 347. ének lesz.
Énekeink ma Jeruzsálemről szólnak, mert a keresztyénség ezen a vasárnapon emlékezik meg Jeruzsálem második pusztulásáról, amely Krisztus születése után 70-ben következett be. Megrendülten emlékezünk arra, hogyan pusztult el a város –, mert vezetői nem Istenben, hanem előjogaikban, kiváltságaikban bíztak. Ma szó lesz tehát – folytatva az elmúlt vasárnap gondolatát – a ránk bízottak iránti felelősségről, hitünkről és hűségünkről. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Habakuk próféta életéről szinte semmit nem tudunk. Azt a kort, amelyben rövid könyve született, viszont elég jól ismerjük. Az országnak volt egy jó királya, Jósiás. Az ő idejében is voltak külpolitikai nehézségek, bizonytalanságok, de Jósiás király az Úrra figyelt, és ezért az ország belső élete biztonságos volt. 
A király halálát követően azonban minden megváltozott, egyre erősebb lett a babiloni hatalom nyomása, és egyre erőteljesebb a belső kizsákmányolás is. A prófétának Isten büntetéséről kellett szólnia, amely hamarosan be is következett, s közben maga a próféta sem értette, mi Isten célja a történésekkel, mi a helyes magatartás. Ebből a háttérből hallgassuk a próféta könyvének 2. fejezetéből az 1-4 verset. 

Jézus korában sem volt más a helyzet. Nem a külpolitika ügyetlensége, hanem az Istennel való viszony megromlása, a képmutatás, a szegények elnyomása és megvetése vezetett Jeruzsálem pusztulásához. Azt mondtam az elején, hogy a keresztyének megrendülten emlékeznek Jeruzsálem pusztulására. Megrendülten, mert ha a kiválasztott, elhívott nép, akik az ígéreteket kapták Istentől, ha ők eleshettek, ha hitetlenségük és hűtlenségük miatt, nem őszinte lelkületű viselkedésükben – elveszítették az ígéreteket, akkor mi vár ránk, akik sokkal nagyobb ígéreteket kaptunk, és olykor annyira könnyedén gondoljuk, hogy Isten majd megbocsát, hiszen ez a mestersége. 

Ma persze csak ebéd utáni kávénkat kavargatva beszélgetünk a világ nyomasztó dolgairól, háborúkról és népvándorlásról, özönvizekről és földrengésekről. Becsípődött derékidegszállal már nem ez érdekel. És persze hamarabb foglalkozunk azzal, hogy miért ilyen a főnök, hogy milyen lesz a pályaválasztás, és hogyan jövök majd ki a szomszéddal, ha úgy beszél velem, ahogy beszél. S mindegyikünknek megvannak a maga életbe vágó kérdései a szerelemről, a gyermeknevelésről és a nyugdíjról, az egészségünkről és a gyászunkról. S a saját kérdéseinkkel állunk oda Isten elé: Mi a célod, Uram. Merre visz az utam? Mert nem szeretnénk saját eszünk szerint dönteni, nem szeretnénk saját indulatunk szerint visszaszólni, hanem szeretnénk minden helyzetben Isten akarata szerint dönteni és beszélni: tisztán és őszintén, irgalmasan és jövőt építve. Az igaz ember a hite által él. Nem saját bölcsessége, nem saját érzelme által, hanem a hite által, az Istenre való hagyatkozása által, az Isten iránti hűsége által él az ember. 

Odaállunk Isten elé saját kérdéseinkkel: Mi a célod, Uram, velem, s azzal, ami történik. Született egy kisbabánk, akartuk, vártuk – de hogyan leszünk igazán jó szülei? Mindent meg akarunk adni neki, de mi az a „minden”, amit adhatunk? Ápolunk egy beteget, mindent meg akarunk adni neki. De mi az a minden, amit adhatunk? Mi a célod velünk, Uram? Merre mennek az események? 
Összevesztünk lakótársammal. Kiálljak az igazam mellett – örök haragban éljünk egymás mellett néhány méterre? Nem pirruszi győzelem volna – hogy nyertem, de közben elveszítek békességet, nyugalmat, derűt, időt és erőt. Mi a célod, Uram, merre mennek az események? 

Kérdéseim vannak az Úrhoz. Odaállok hát az őrhelyemre. Oda, ahol hallom az Úr szavát. Ahogy Jézus tanított a templomban, és a sokaság hallgatta Őt. Ahogy a gyülekezetben a Szentlélek által megszólal – akár a prófétálásban, akár bölcsességben, akár ismeretben – ahogy Pál apostol beszélt erről. Odamegyek, ahol az Urat hallom. Az az őrhelyem. Mert csak így találok életre vezető utat – egyéni helyzeteinkben és a nagy társadalmi kérdésekben is. Őrhelyemre állok, hallgatni Isten válaszát. Mert nem szeretnék a főáramlattal sodortatni, nem szeretnék érzelmi döntéseket hozni, hanem szilárdan állni Isten mellett. Mert nincs más reményünk, csak Ő. 

És Isten válaszolt is – tapasztalta a próféta. Isten válaszolt is – hiszen azért jelent meg Jézus, hogy kérdéseinkre válasz legyen, hogy Isten akaratát láthatóvá tegye. Azért jelent meg Jézus, hogy Isten irgalma és igazsága, tisztasága és élete – a mi életünk záloga – láthatóvá, felismerhetővé legyen számunkra. Ámen.