Author: Imre Rumy

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Bakonyszombathely, 2022. május 29. Exaudi   
	                                                                                                                  Józs 23:14-16.

Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet heti igénkkel, Jézus szavával: Én pedig ha felemeltetem a földről, magamhoz vonzok mindeneket. (Jn 12:32) Köszöntöm gyászoló testvéreinket, akik Ferenci Róbert testvérünkre emlékezve jöttek közénk, és akik Dákai Pálra és feleségére, Pap Ilonára emlékeznek közöttünk. A megfeszített és feltámadott Úr Jézus vonzott magához minket: ő adja meg azt, amire szükségünk van éltető igéjében!
Nagytiszteletű úr ma távol van, s kért, hogy helyettesítsem őt. S ezt örömmel teszem meg, mert régen jártam már ebben a gyülekezetben. 
Ez a vasárnap a Mennybemenetel utáni és a Pünkösd előtti vasárnap, Halld meg, Uram, hangomat – kérjük a bevezető zsoltárban. A gyülekezet a földön él – Krisztus testi jelenléte nélkül. Földi életünk küzdelmeit vigyük Isten elé az önvizsgálatban és bűnbánatunkban. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Fehérvári bibliaóráinkon mindig a következő vasárnap igehirdetési igéjével foglalkozunk. Most persze inkább a mennybemenetel igéjét választottuk, mert az izgalmasabbnak tűnt. De erre az igére is kitértünk. Azt mondta az egyik asszony: jó, hogy nem erről beszélgettünk, mert az Ószövetség sok más igéjéhez hasonlóan ez is a várható büntetéseket hangsúlyozza. 
Azért jó tudnunk erről az egész könyvről – amit persze már megtanultunk hittanóráinkon is – hogy nem Józsué írta ezt a könyvet. Nem is valamely íródeák foglalta írásba, hanem több évszázaddal az események után sok szóbeli forrást felhasználva szerkesztették meg ezt a könyvet. Vélhetően a Babiloni fogság idején, vagy azt követően. A fenyegetés tehát nem előzetesen hangzik el, hanem sokkal inkább tanulságul. Nem fenyegetésként íródott, hanem nemzedékek tapasztalataként: ha letérünk az Úr útjáról, ha nem ő lesz a mi Istenünk, akkor zsákutcába jutunk.
Az istentiszteleten, a gyónásban hangzik az első kérdés: Vallod-e magad bűnösnek, és ezért kárhozatra méltónak. Ez a kérdés is ebből a tapasztalatból született: ha elhagyjuk Istent, ha nem ő az Urunk, akkor zsákutcába, vakvágányra jutunk, elveszünk. 
A Tízparancsolat felszólító mondatait nyelvtani szempontból – mondják a héberül tudók – lehetne jövő időben fordítani. Fabinyi Tamás egyik írásában a Szabadság tíz igéjének nevezi a Tízparancsolatot: Ha én vagyok az Úr, a te Istened, akkor nem lesz más istened, nem veszed hiába Istened nevét, akkor megszenteled az ünnepnapot. 
Ez az első, amit szerettem volna mondani. Az ige nem fenyeget, hanem nemzedékek tapasztalatát írja le. 
A másik fontos téma, ami ebben az igében előkerül, az Józsué halála. Eddig volt vezetője a népnek, most azonban ő meghal. Nincs velük tovább. Mózes még tudta, ki viszi tovább a népet – Józsuénak nincs utóda. Majd megjelennek a bírák, de az egy későbbi történet. 
Nincs, aki vezessen. Ezt a gyülekezet is megélte. Jézus mennybemenetele és a Szentlélek kiáradása közti időben is működött a gyülekezet. Apostolt választottak, imádkoztak, együtt voltak, értelmezték az ószövetségi írásokat. 
S mi könnyen mondjuk: a mi vezetőnk a Szentlélek. Így ígérte Jézus. 
Ami minket is érint, s amit érzékelünk erősen, hogy míg Jézus a mennyben van, és a hitünk odaköt bennünket. Péter Apostol ezt írja: Amilyen lelki ajándékot kaptatok, úgy szolgáljatok azzal egymásnak, mint Isten sokféle kegyelmének jó sáfárai: ha valaki prédikál, úgy mondja szavait, mint Isten igéit, ha valaki szolgál, úgy szolgáljon, mint aki azt Istentől kapott erővel végzi, hogy mindenkor Isten dicsőíttessék Jézus Krisztus által, akié a dicsőség és a hatalom örökkön-örökké. Ámen. Lelki ajándékaink vannak, mennyből, az Úr Jézustól kapott ajándékaink, amivel szolgálunk – nemcsak a gyülekezetben, hanem hétköznapi életünkben, a családban, a munkahelyünkön. 
A hitünk tehát a mennybe köt bennünket – de itt élünk a földön. Erre emlékeztet Jézus az evangéliumban: ne rendüljön meg a hitünk, ha üldöztetést szenvedünk. S akkor sem, amikor földi létünk más valóságot mutat, mint amit mennyre tekintő hitünk vall. 
Amikor háborúk zajlanak, s mi fegyverekben gondolkodunk, ellenséget látunk – ez a világ valósága. Jézus valósága, hogy szeressétek ellenségeteket, és bocsássatok meg egymásnak. 
A világ valósága, amikor teljesítőképességünk határai miatt szenvedünk. Hogy belefáradunk, belefásulunk a munkánkba. Jézus valósága pedig, hogy akik az Úrban bíznak, azoknak ereje megújul. 
A világ valósága – amit mi is átélünk – hogy keressük a kényelmes, nyugodt helyzeteket, Jézus valósága pedig azt mondja: ha van élelmünk és ruházatunk, akkor elégedjünk meg vele. 
Jézus a mennyben van, odaköt bennünket a hitünk is – de itt élünk a földön. S ez a kettő erős feszültségben áll egymással. Megvannak a világ útjai arra, hogy elérje céljait – de Józsué arra bátorít búcsúbeszédében, hogy maradjunk meg az Úr ígéreteiben, ahhoz igazítsuk terveinket és tetteinket, mert az Úr megtartja ígéreteit. A földön élünk – de a menny polgáraiként. Idegenül ebben a világban, mert nem e világból, hanem Isten országából származunk. Újjá teremtett minket, új néppé tett minket a Szentlélek. S erről fog szólni majd Pünkösd ünnepe. Ámen.