Author: Imre Rumy

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.   	Székesfehérvár, 2022. április 14. Nagycsütörtök					Jn 19:28

Jézus hét szava a keresztfán

Jézus szomjas.
Az evangélium elején is találunk egy történetet, amikor megszomjazott Jézus. A samáriai asszonytól vizet kért. Pedig Ő tudott volna adni élő vizet. Örök életre buzgó vizet.
Jézus, aki meg tud elégíteni az örök élet vizével, most szomjas. 
Akinek trónusából – így írja a Jelenések könyve – az élet vize árad, az most szomjas. Az Örökkévaló a testi lét alapvető szükségletétől szenved. 

Nem tudjuk, mikor ivott utoljára Jézus. 
Amikor azt mondta: szomjazom, péntek volt. A szinoptikus evangéliumok szerint délután három óra tájban. Előző este – legalább húsz órával azelőtt – csütörtök este kezébe vette a kelyhet, hálát adott, tanítványainak adta, és ezt mondta: igyatok ebből mindnyájan. 
Nem tudjuk, ő ivott-e abból a kehelyből. Úgy tűnik, csak a tanítványok ittak. Jézus szenvedéseinek kelyhét itta ki. Ezért szenved a szomjúságtól. 

Borecetet adtak neki a katonák. Egy szivacsot izsópra tűztek, az izsóp növény ingó-bingó szárára, úgy itatták Jézust. A katonák megszánták őt, saját hűsítőjükből kínáltak egy keveset, pillanatnyi felfrissülést adva. 
Jézus is sajátjából adott nekünk inni. Nem tartotta az izsópvessző egyméteres távolságát. Ez az én vérem – mondta az utolsó vacsorán. Testközelbe jön, hozzánk ér, és pillanatnyi felfrissülés helyett az örök élet italát adja. 

Jézus szomjazik. Azt mondják, az ostorozás súlyos vérvesztesége miatt ez a szomjúság egészen elviselhetetlen. De az Ő kiontott vére – ami miatt a kereszten szomjazott – minekünk adatott örök életre megtartó italul. 
S ha gyötör a szomjúság – nem annyira a testi, mint inkább a lélek szomjúsága a megértésre, befogadásra, közösségre, ha gyötör a szomjúság a jó reménységre, kiteljesedésre, a távlatokra, akkor erre az italra szomjazunk, az úrvacsora kelyhére, amelyet Jézus ad nekünk, amely örök életre buzgó forrássá lesz bennünk. Ámen.