Author: Imre Rumy

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.	 Fcs, Szfvár, 2022. január 16.   Tit 1:1-4.

Erős vár a mi Istenünk! Mi pedig valamennyien az Ő teljességéből kaptunk kegyelmet kegyelemre. (Jn 1:16) 
János evangélista hitvallása, tapasztalata ez: az Ő teljességéből kaptunk kegyelmet kegyelemre. Nem tudom, el tudjuk-e valamennyien mondani. 
Az év harmadik teljes hetét kezdjük – még talán a dátumot nem szoktuk meg – de a napok nem folynak-e máris megszokott rendben? Nem fakult-e már meg a lelkesedésünk – nemcsak az évvel kapcsolatban, hanem a hitünkkel kapcsolatban is? 
Pedig János evangélista azt is vallja, hogy nem csak ő, hanem mi valamennyien az Ő teljességéből kaptunk kegyelmet kegyelemre. 
Az istentiszteleten, a vele való találkozásban ezt az egyre fokozódó, egyre színesebbé, gazdagabbá váló, egyre nagyobb öleléssel ölelő kegyelmet adja nekünk a mi házigazdánk, vendéglátónk: Jézus Krisztus!
51, 618, 162, 304

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Pál, Isten szolgája és Jézus Krisztus apostola – hogy az Isten választottait a hitre és az igazság megismerésére vezesse, az istenfélelem révén és az örök élet reményében, amelyet az igazmondó Isten az idők kezdete előtt megígért, s amikor elérkezett a meghatározott idő, kinyilatkoztatta tanítását az evangélium hirdetése útján, amelyre üdvözítő Istenünk rendelkezéséből megbízást kaptam – Titusznak, a közös hitben szeretett fiának. Kegyelem és békesség Istentől, az Atyától és Krisztus Jézustól, a mi Üdvözítőnktől! 
Kedves Testvéreim!
„Nem jött még el az én órám” – mondta Jézus Máriának. Aztán mégis borrá változtatta a vizet. Ott a násznépnek, a vőfélynek, de leginkább a tanítványok számára elérkezett a „meghatározott idő” – ahogy itt Pál írja a levélben – amikor Isten kinyilatkoztatja magát, amikor megláttatja önmagát. 
Erről a meghatározott időről szeretnék ma beszélni.
Mert Istennek akarata, az igazság megismerésének terve örök időktől kezdete előtt már készen állt. Istennek mindig az volt a terve, hogy az övéi megismerjék a valóságot, hogy szélesre táruljon látóhatáruk, hogy felismerjék (ha nem is szemtől szembe, de legalább hátulról) az Urat. 
Istennek kezdettől fogva ez az akarata – és amikor eljött a maga ideje, akkor meg is mutatta magát. Jézus Krisztus azért jött a világba, hogy a láthatatlan, megismerhetetlen Isten egészen közel jöjjön. Ez volt a tanítványok döbbenetes tapasztalata, hogy az Örökkévaló ül a csónakomban, hogy az Örökkévaló vette kezébe a kenyeret, és osztotta ki, hogy mindenkinek jutott bőven. Az Örökkévaló ért hozzá sebemhez, és megtisztultam. Az Örökkévaló küldte a vizet – és az borrá lett. Isten megismertette magát Jézus Krisztus által – amikor eljött az ideje. És az Örökkévaló függ a kereszten, és vitte halálba a világ bűnét. 
S aztán Pál, aki talán távolról látta Jézust. Vajon lemaradt a személyes találkozásról? Úgy van-e, mint amikor későn indulok a buszra – és az már elment? Úgy van-e, mint amikor a fiú mond egy ügyetlen mondatot – és a lány faképnél hagyja? Úgy van-e, mint aki jegyet vett az esti előadásra, de nem nézte az óráját, s már bezáródott előtte a kapu? 
Biztosan van olyan, amikor valaki elvesztegeti idejét – akár a kegyelem idejét is. Mint az egyszeri ember, akinek azt mondták: soha nincs késő megtérni – s ő azt válaszolta: jól van, akkor majd talán holnap. 
De egyszer eljött Pál apostol számára is a „meghatározott idő”. A Damaszkuszi úton szembe találkozott Jézussal. Nem tudott kitérni előle. S ott meglátta: hogy akit üldözött, a megfeszített Jézus – valóban él. Isten dicsőségében él! – és megbízást kapott, hogy hirdesse az evangéliumot. 
És Pálon keresztül eljutott Tituszhoz, és Tituszon keresztül eljutott a Kréta szigetén élőkhöz az evangélium – eljött a meghatározott idő. És nem új kijelentést kaptak, nem új csodákat éltek át, hanem ugyanúgy a megtört kenyéren, a borrá lett vízen keresztül, a megtisztító bűnbocsátó szavakon keresztül megismerték a valóságot, és feltárult előttük az örök élet reménysége. 
És hozzánk is elérkezett a „meghatározott idő”, Isten ideje, amikor belevont minket választottai közé. És személyessé vált az evangélium. Nem régi történet már Jézus története. Hanem mi magunk éljük át, amint megtisztít a keresztség vize, és kiárasztja Szentlelkét ránk, hogy higgyünk. Mi magunk éljük át az úrvacsorában, a megtört kenyérben és szétosztott kehelyben, hogy szövetséget kötött velünk az Úr. Mi magunk éljük át, ahogyan örömökben teljessé teszi örömünket, ahogyan közösséggé formálja kapcsolatainkat, ahogyan társakat állít mellénk, ahogyan megerősít szenvedések idején, ahogyan életünk célját elénk rajzolja Jézus feltámadása által. Elérkezett hozzánk a meghatározott idő, és már nem úgy beszélünk Jézusról, mint sokak gyógyítójáról, hanem megvalljuk előtte: Én Uram és én Istenem. 
Jézus teljességéből nemzedékről nemzedékre kegyelmet kegyelemre kaptunk. Azt a boldog tapasztalatot, hogy nem vagyunk idegenek Istentől, hanem részesei vagyunk örökkévaló létének, teljességének. 
Sokszor szóba kerül, hogy könnyebb volt-e a tanítványoknak hinni, mint nekünk – merthogy ők látták Jézus csodáit. Csak egyszer kezdjük el végigszámlálni a csodákat, amelyeket átéltünk. Csak egyszer kezdjük el mesélni egymásnak a megerősítő tapasztalatokat, testi és lelki utazásainkat, amikor elérkezett a mi „meghatározott időnk”, amikor meghallottuk, megértettük az evangéliumot, amikor átéltük Isten közelségét! Valóban az Ő teljességéből kaptunk kegyelmet kegyelemre! Ámen.