Author: Imre Rumy

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Gárdony, Szfvár, 2021. július 18. 1. Jn 5:10-13.

Ezért tehát nem vagytok többé idegenek és jövevények, hanem polgártársai a szenteknek és háza népe Istennek.  (Ef 2:19.)

Örülök, hogy ma is együtt ünnepelhetünk.
Ma az örök élet bizonyosságáról szeretnék beszélni. Az örök élet nem valami végtelenített földi élet: Barátom mesélte, hogy elindult az El Camino-ra. Vágyódott arra, hogy teljesítse ezt a többszáz kilométeres túrát. Aztán egyszer rádöbbent, hogy ez nemcsak a testének edzése – itt valami más történik benne.
Más a földi élet – a biosz – és más az örök élet – a dzóé.
Tudjuk, mi a különbség. Azt kérdeztem magamtól, hogy mi a kapcsolat a kettő között. Talán majd itt a gyülekezetben kapunk erre választ.
Amikor ma megvizsgáljuk magunkat, úgy álljunk Isten elé, mint akik itt a földön élnek, és akiknek örök életük van. S vigyük Isten elé, ha ez a kettő kibékíthetetlen ellentétnek tűnik. Ha nem tudunk mit kezdeni az örök élettel – mert a mulandót annyi minden terheli.
Kezdő énekünk a 459. ének lesz.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!
Nemigen tudok szabadulni az evangéliumi történettől. Mert hogy pont ellenkezőjét látjuk ma. Ott Jézus köré gyűlt négyezer ember. Nem volt mikrofonja, nem világították meg reflektorokkal, – és jöttek hallgatni őt. Otthagyták az emberek az állataikat, a mindennapi munkájukat. Nem hivatkoztak családi ünnepre, fáradtságra, sem arra, hogy unalmas az istentisztelet. Mentek Jézushoz. Mózes történetében kenyérre éheztek az emberek – itt Jézus szavára szomjaztak. Már három napja volt velük Jézus. Úgyhogy Jézusnak kellett őróluk gondoskodni. Ki ne dőljenek az úton hazafelé.
Ma pedig azt látjuk, hogy lelki értelemben dőlnek ki az úton. Ennivalónk bőven van. Ellátásunkról gondoskodtunk – már talán elkészült a húsleves és a rántott hús ebédre. De vajon nem dőlünk-e ki lelkileg az úton?
Gondolhatunk akár a sok lelki, szellemi megfáradásra, depresszív tünetekre, a kapcsolatok hiányából fakadó lelki torzulásokra. Nem akarom részletezni. Aki hisz Isten Fiában, abban megvan ez a bizonyságtétel. – mondja János levele. Szóval: aki hisz Jézusban, az tud arról beszélni, hogy Őbenne örök életünk van. Nemcsak nem dől ki, hanem van mit adnia.
És ezért nem tudok szabadulni az evangéliumi történettől. Merthogy azt a hét kenyeret Jézus a tanítványoknak adta, hogy osszák ki az ott ülőknek. Nemcsak az úrvacsora ajándékát adta a tanítványok kezébe – azt is. Azt ki is osztjuk. Talán ott, ahol kell. De kezünkbe adta az evangéliumot, a bizonyságtételt is, hogy osszuk szét. Hogy beszéljünk Jézusról. És beszéljünk az örök életről. Arról a látásról, hogy nemcsak a test edzése ez a pár száz kilométer, ez a pár évtized, amit itt élünk, hanem valami egészen más, hogy bennünk történt valami, amit talán hitnek hívnak, amit Isten iránti bizalomnak hívnak. S nem is bennünk történt, hanem ebben a világban, a történelemben, a mi emberi, mulandó, feszültségektől és ellentmondásoktól sem mentes világunkban történt, hogy Jézus megjelent közöttünk, hogy megfeszítették, meghalt, de feltámadott – mert Ő az élet, mert a halál nem tarthatja fogva az életet. Jézus él – és aki hisz benne, azé a Fiú, azé Jézus, azé az élet.
Kezünkbe adta Jézus az evangéliumot, a bizonyságtételt, van mondanivalónk a világ számára: Jézus Krisztus.
Sokan kidőlnek az úton. Nincs lelki kenyerük. Jézus pedig a mi kezünkbe adta: osszátok ki! Adjátok tovább, hogy ne legyen kétely, ne legyen félelem: aki hisz, annak örök élete van. Mert adatott nekünk a Fiú – Jézus –, ezért örök életünk van! Mert hitet ébresztett bennünk a Szentlélek, ezért örök életünk van.

A zsidó népnek hiába volt ígérete (így is mondhatnánk: örök élete), nem tudtak azzal mit kezdeni, mert éheztek. Nem volt kenyér. Ma is felteszik a kérdést: mit kezdjek az örök élettel, amikor valami egyszerű dolog hiányzik. Azt mondja az egyik asszony a szociális otthonban: a testvérem már két éve nem látogatott meg. Azt mondja valaki más: tudom, hogy örök életem van, de agyonnyom a túl sok elvárás, a munkám, amiből nem tudok szabadulni. Ezért kérdezem én is magamtól: mi a kapcsolat az örök élet és a mulandó élet között. A biosz és a dzóé között? A különbséget tudom, de mi a kapcsolat?
Az a csodás ezekben a bibliai történetekben, hogy azokban a kettő egybekapcsolódik. Enni kapnak – de megismerik az élő Istent. Igét hallgatnak, de Jézus gondoskodik testükről is. Ahogy Jézus erőterébe kerülünk, összekapcsolódik a földi élet és az örök élet. Vagy inkább így mondom: behatol ebbe a földi létbe az örök élet. Átformálja az örök élet a földit. Jézus jelenléte – egykor a fizikai jelenléte, hogy kezébe vette a kenyeret, ma pedig a szava, amit hirdetünk (János levele így mondja: a bizonyságtétel), a szentségek: a keresztség és az úrvacsora, amiben Jézus jelen van közöttünk – Jézus jelenléte átformálja ezt a földi életet. Ez a reménységünk. Ezért hirdetjük teljes bizonyossággal: aki hisz, annak örök élete van – és ez az élet átformálja a mulandót is. Ámen.