Author: Imre Rumy

Mik 7:7-9.

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 		Gárdony, Szfvár, 2020. november 1. 	

Akik az Úrban bíznak, azoknak ereje megújul, szárnyra kelnek, mint a sasok, futnak, és nem lankadnak el, járnak, és nem fáradnak el. Ézs 40,31 
Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a Szentháromság ünnepe utáni 21. vasárnapon Isten igéjével. 
A hit harcában járunk – bátorít minket ez a vasárnap. S közben mindenszentek ünnepe van. Temetőket járnak sokan halottaikra emlékezve. Nem véletlenül ennek a napnak előestéjén szegezte ki Luther Márton a 95 tételt 1517-ben a Wittenbergi vártemplom kapujára. Azokkal a tudatos félremagyarázásokkal szemben írta meg gondolatait, amelyek Jézus irgalmával szemben akartak valami mást állítani. A reformáció népeként újra és újra végig kell gondolnunk, mit is várunk ettől az élettől, és mit is várunk az eljövendőtől. 
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Ma tehát mindenszentek ünnepéről kellene szólni. Hogyan is állunk a szentekkel, kiket tartunk szenteknek? És mit kezdünk velük? 
Mindenszentek ünnepe onnan kapta a nevét, hogy azokról is szeretett volna az egyház népe megemlékezni, akik a naptárban nem kaptak helyet. Mert napja van az apostoloknak, sok vértanúnak, néhány szent életű pápának, hitben járt embereknek – de oly soknak már nem jutott külön nap. S gondoltak különösen azokra, akik egy-egy család számára voltak fontosak: ősszülőkre, dédikre és nagyszülőkre. Azokról szeretnénk megemlékezni, akik a hitben előttünk jártak. 
Hiszen így tett a Zsidókhoz írt levél írója is: a bizonyságtevők fellegét állította olvasói elé, hogy Ábelről a kortárs keresztyénekig mind biztassák őket arra, hogy a hitben megálljanak. 
Nem véletlenül került azonban Reformáció ünnepe az ezt megelőző napra. Luther idejében nemcsak rossz gyakorlatok voltak ez az ünneppel kapcsolatban, hanem téves tanításokat is adtak. 
Mai igéink is segítenek abban, hogy az emlékezés helyes útjait megtaláljuk, és saját életünk igaz hitét megéljük. 
1. Az ószövetségi szakaszban a próféta arról szól, hogy ő elesett, elbukott, sötétben jár. Mégis az Urat várja, aki megszabadítja őt, felemeli, aki világossága lesz és igazságot szolgáltat. 
A mai tévutak egyike, hogy nem ismerjük be bukásainkat. Vannak, akik halottaikra is sokszor úgy gondolnak, mint akik jogot formáltak életükben a mennyre. Pedig az istentisztelet elején mindannyian megvalljuk: bűnösnek és ezért kárhozatra méltónak vallom magam. Johann Agricola, Luther kortársa és jó barátja a reformációban ezt írta egyik énekében: Ezt is kérem, én Istenem, Megadhatod azt könnyen: Szégyenbe ne engedj esnem, Tarts meg reménységemben. Kiváltképp, ha meg kell halnom, Hogy csak tebenned bízzam, Ne magamban, Sem én jóságomban, Nehogy örökké bánjam. Ahogy Mikeás próféta látja elesettségét, és egyedül az Úrban reménykedik – de benne teljes szívből, kételkedés nélkül – úgy van azoknak menedékük életben és halálban, akik egyedül az Úrban bíznak. 
2. Nem vagyok méltó – folytatja az evangéliumi történetben a kapernaumi százados. S mondjuk mi is vele együtt az úrvacsorai imádságban. Nem vagyok méltó, hogy hajlékomba jöjj. Mégsem tétlen ez a százados. Elébe megy Jézusnak. Kérleli: jöjj, mielőtt meghal a gyermekem! A másik tévút a tétlen várakozás. A beletörődés: ez van. Az ember porszem, mit sem tehet. A hit nem tétlen. A hit küzd. Mert nem látja, nem láthatja, amit hisz. Mást mutat a látásunk, és mást lát a hit. Amit szemünk lát, az szeretetteink sírja. A halál ereje. A pusztulás… S amit hiszünk: az élet Jézussal. Mást látunk, és mást hiszünk. A hit nem tétlen – nem akarja Jézus helyett jóvá tenni a világot, nem akarja Jézus nevében letagadni a halált – de Jézushoz menekül a földi valósággal folytatott küzdelmében: Jöjj, mielőtt meghal a gyermekem. Jézushoz menekül akkor is, amikor elutasítást kap. Mert nincs más megmentőnk, csak Jézus. De őt ígéri nekünk az Úr – már ebben a próféciában is.
3. Az aktív hitről szól Pál apostol levele. Öltözzétek fel Isten fegyverzetét! A hit harcáról van szó. A világ helyzete és hitünk valósága nem egyezik. Két autós dühítette egymást. Végül megálltak, az egyik megragadta a másikat, a másik, erre kinyitotta a csomagtartót, és előkapott egy bokszzsákot. Belerúgott kettőt-hármat, majd odatolta a másik a autós elé is. Az is belerúgott a zsákba, aztán kezet fogtak, és hajtottak tovább. Ennek az autósnak valami más eszköze volt a düh kifejezésére, levezetésére. A hit nem azt mondja: kerülj el minden problémát. Nem ígéri, hogy könnyed mezei sétára hívna az Úr. A hit harc. Nem másokkal, hanem önmagaddal, a benned is élő gonosszal szemben – nem test és vér ellen, hanem a gonosz hatalmával szemben harcolunk. S ezért nem a világ fegyvereit – az erőt, a fölényt, a hangerőt, a kapcsolatok hatalmát kell igénybe vennünk, sem nem a rafinériát, a minden szóba való belekötést, a gúnyt, a hátsó gondolatokat. Hanem az Isten fegyvereivel harcolunk. A szabadítás bizonyosságával, a feltámadás erejével, azzal, hogy biztosan tudjuk: Isten ígéretei igazak. Isten szavába kapaszkodunk bele. A szentek nem voltak szentek önmagukban. A szentek azért szentek, mert Isten öltöztette fel őket fegyvereivel. Azért tudtak megállni a hitben, mert Jézus küzdött értük. Mert szemük elé állította Isten Jézus szent keresztjét, az Ő győzelmét bűnön és halálon.
Mindenszentek ünnepén erre a Krisztusra tekintő hitre irányítja figyelmünket az Úr. Mert ez győzi le reménytelenségünket, ez tart meg küzdelmeinkben. Ámen.