Author: Imre Rumy

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  Szfvár, 2020. szeptember 27.  Lk 14:12-14

Krisztus Jézus megtörte a halál erejét és az evangélium által világosságra hozta az elmúlhatatlan életet! (2. Tim 1:10)

Kedves Testvéreim!

Életünk el van rejtve Krisztusban

Nem tudom, Testvéreim, hogy vannak ezzel a tanáccsal. Olyan szépen hangzik – azokat hívd meg, akik nem tudják viszonozni… – és bibliaórán beszélgettünk is arról, hogy a múlt század folyamán voltak olyan időszakok, amikor a gyülekezetek törekedtek is megvalósítani ezt. Ilyen volt a nagy gazdasági világválság idején is, és az ötvenes években, amikor az egykori polgári elit réteget ellehetetlenítette a diktatúra. Szeretetvendégségeket rendeztek, hogy valahogyan vendégül lássák azokat, akik munka nélkül, jövedelem nélkül maradtak. S nemcsak testi táplálékkal, hanem valódi szeretettel, szellemi kincsekkel, kulturális javakkal próbálták azt megadni, amit nem adott meg a társadalom. 
Ma is vannak ilyen törekvések – mi is részt veszünk a hajléktalanok ellátásában, olvashatunk ételosztásról, jogsegélyszolgálatról… szóval sok helyen törődnek azokkal, akik nem tudják viszonozni a meghívást. 

Nagy lelkesen tesszük ezt. Segít az egyház. Segít a gyülekezet… 
Érdekes beszélgetésre emlékezem. Valamikor 1989-90. telén, Genfben zajlott, amikor itthon még nem sok hajléktalant láttunk. A világváros egyik parkjában megláttak egy padon alvó – láthatóan részeg – embert. Nem kellene segíteni neki? – kérdezte az ott vendégeskedő. Nem. – hangzott a válasz – Megvannak erre a szervezeteink, amelyek szakszerűen ellátják őket. 
Nem tudom, vajon a példázatbeli pap és lévita nem azért ment-e el a megvert ember mellett, mert meg voltak győződve arról, hogy megvannak a szervezetek, amelyek majd segítenek. 
Mert Jézus nem arra tanított, hogy hozz létre megfelelő szervezeteket, hanem arra, hogy hívd meg házadba. És ezért kérdeztem az elején: hogyan vannak ezzel a tanáccsal. Mert hát például ma ebédre kiket hívtak meg? Jó, most a vírus idején talán nem is kell… 
De nem arról van-e szó, hogy mindent intézményesítünk? A tanítást az iskolákra bíztuk, a betegek ápolását az öregotthonokra, a hitet az egyházra… Mert ezekben ők a profik. De vajon ki adja hozzá a lelket, a szeretetet, a példát? Csak akkor lehet az iskolára bízni a tanítást, ha a gyerek látja szülein a tudás örömét. Csak akkor lehet intézményre bízni a gondozást, ha érzi a magatehetetlen is, hogy szerettei minden tehetségük szerint vele vannak. Csak akkor tudjuk a hit ismeretét megtanítani a hittanon, ha otthon együtt imádkozik a család.
A vendéglátás bőkezűségén túl Jézus arról is tanít, hogy őszinték legyünk. Hogy ne képmutatóan, számítóan cselekedjünk – sem a vendégeinkkel, sem a betegekkel, sem a gyermekeinkkel. Hogy tegyük oda magunkat azok mellé a dolgok mellé, amik fontosak nekünk. 

Nem tudom, Testvéreim, hogy vannak ezzel a tanáccsal. 
Azt tudom, hogy a mennyei Atya nem azok felé fordult jóságával, akik azt vissza tudnák neki fizetni. Hanem hozzánk, kicsinyekhez, egyszerűekhez küldte el egyszülött Fiát. Nem azokhoz tért be, akik viszonylag jók voltak – hanem azokhoz, akik egykor elidegenedtek és ellenségesek voltak. S talán ez a farizeus is rádöbbent ezen a vacsorán, hogy nem az volt irgalmas cselekedet, hogy ő meghívta ezt a vándor prédikátort, Jézust magához. Hanem az volt irgalmas cselekedet, hogy az ég és föld Ura, Jézus, betért hozzá. Nem az az irgalmas cselekedet, hogy felajánljuk kezünk munkájának gyümölcsét – a kenyeret és a bort – hanem az az irgalmas cselekedet, hogy abban a kenyérben és borban Jézus önmagát ajánlja fel nekünk, hogy megerősödjék bennünk a belső ember, hogy megismerjük, mi az igazi valóság: az élet, amelyet Krisztustól kaptunk, s amelyen a halál sem vesz erőt. 

Azt tudom, hogy a mennyei Atya minket, szegényeket és nyomorultakat hívott meg asztalához. És sokszor nem látszik rajtunk, hogy annak a mennyei ünnepi asztalnak vendégei vagyunk. Mert sóhajtozunk a ránk rakódott terhek miatt, betegségeink és félelmeink terhei miatt, sóhajtozunk aggodalmunk és munkánk terhei alatt. És sokszor mi magunk is kicsinyes érdekeinket helyezzük előre, régi, társadalmilag belénk rögződött megoldásokat keresünk, amikor döntenünk kell, hogy kit hívunk meg vacsorára, hogyan küldjük iskolába a gyerekeinket, hogyan gondozzuk szüleinket, és hogyan adjuk tovább a hitet, amit mi is szüleinktől kaptunk. Nem látszik meg rajtunk, hogy a mennyei Atya meghívott bennünket asztalához. Mert életünk el van rejtve Krisztusban. Itt élünk a mennyei ígéretek és a földi realitás közé szorítva. 

Szeret az Úr, azért nincs még végünk. Azért őrzött meg még minket a hitben. Csak el ne felejtsük – még ha tusakodásokat is, belső vívódásokat is okoz nekünk –, hogy az Atya meghívott minket, akik nem tudjuk viszonozni hívását. Ámen.