Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Fcs, Szfvár, Sárosd, 2020. február 9. Dán 9:4-19.

Nem a magunk igaz tetteiben, hanem a te nagy irgalmasságodban bízva visszük eléd könyörgésünket. (Dán 9:18)
Hetvened vasárnapján ezzel az igével köszöntöm a gyülekezetet. Az igehirdetés igéjének egy mondata heti igénk. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

A Látók felelőssége

Dániel könyve az Ószövetség ritkasága. A Krisztus előtti 2. század közepén keletkezhetett, amikor a szír IV. Antiochus zsarnoki uralma alatt élt a zsidóság. Ebben az időben tilos volt a Tórát olvasni, a zsidó szokásokat megtartani. Dániel könyve pedig éppen arra bátorította olvasóit, hogy ha halálbüntetést kell is elszenvedniük, akkor is ragaszkodjanak őseik hagyományaihoz. Mert Istennek van hatalma, joga és szíve is ahhoz, hogy megmentse őket. 
Hangzott hát a biztatás – az első hat fejezet példatörténetei erre szolgáltak: Dániel megmenekül az oroszlánveremből, barátai a tüzes kemencéből, mert nem alkudtak meg a hatalommal, nem dobták oda az Isten imádatát a megélhetés pillanatnyi lehetőségéért. 
Hangzott a tanító példázatok sora. A valóság azonban sokkal kegyetlenebb volt. Családok veszítették el gyermekeiket, családfőiket, és reménytelennek látszott a hatalomnak való ellenállás. Ezért borult oda Dániel az Úr elé. Ebből a belső konfliktusból született a felolvasott imádság. A Látó, a próféta – vagy mondjuk így: az értelmiségi, a költő – látja, merre kell vezetnie népét, a rá bízottakat, de az az út járhatatlannak tűnik. Ha a jövőre tekintek, látom, mi a gyülekezetünk, egyházunk tagjainak útja – de ez az út, amelyre hívom testvéreimet járhatatlannak tűnik. 
Milyen útra hívom a testvéreimet? Hívom az irgalmasság útjára. Ahogyan az Atya irgalmas velünk, úgy legyünk irgalmasak elesett embertársainkkal. Az irgalmasság pedig egészen gyakorlati módon valósul meg: hajléktalanok között, vándorok között, betegek között – olyanokkal, akik önhibájukon kívül jutottak bajba, és olyanokkal, akik maguk tehetnek arról, ahová jutottak. 
Hívom testvéreimet a megbocsátás útjára. Nemcsak annak megbocsátására, amelyet az elkövető megbánt, amelyért bocsánatot kért vagy kiengesztelt. Hanem ahogyan nekünk minden bűnt bőségesen megbocsátott a mi Urunk, mielőtt még bocsánatot kértünk volna tőle. Talán még rá sem eszméltünk hibáink nagyságára – ugyanúgy feltétel nélküli megbocsátásra hívom testvéreimet. 
Hívom testvéreimet a bizalom útjára. Arra az útra, amelynek részleteit nem mi tervezzük, az útvonalát nem mi tartjuk kézben. A másik iránti bizalom útjára hívom testvéreimet – előítéletek és általánosított vélemények helyett vállalni a befogadást, az elfogadást. A hátsó szándékok, politikusan fogalmazott mondatok helyett vállalni a nyíltságot és az őszinteséget. Levetve a félelmet, feltárni önmagunkat – botlásainkat, hitünk titkait, szeretetünk mélységét egymás előtt.
Talán ezzel a három úttal minden lényegeset elmondtam. S azt is tudom, mennyi ellenállást szül ez a hívás. Mennyi jogos, okkal mondott érv hangzik ezek ellen. S nem is tudok más érvet mondani, csak azt, hogy az Úr is ezeket az utakat járta értünk és velünk kapcsolatban. Tudom, mennyi buktatója van ezeknek az utaknak. Magam is botladozva járok ezeken. És bennem van a félsz is, hogy olyan útra hívom testvéreimet, amely emberi erővel járhatatlan. Mint ahogy Dániel könyve hívta kortársait a Tóra megtartására.
Ezt a belső konfliktust szüli a látók felelőssége, az értelmiség felelőssége, a költők felelőssége. S mivel elégtelen az emberi erő, s nincs az úthoz pozitív tapasztalat, ezért borul le Dániel az Atya előtt. Ezért születik – nemcsak az ő szívében, hanem a felelősséget hordozók szívében az imádság: Tiéd az igazság, miénk orcánk pirulása! Te igaz vagy, mi pedig szégyenkezünk. De nem a magunk igaz tetteiben, hanem nagy irgalmadban bízva visszük eléd könyörgésünket. Hogy ezt a kis gyülekezetet, egyházadat a Te utadon megtartsad, hogy a futásba-öklözésbe bele ne fáradjon, hogy végül célhoz vezesd – nem a magunk igaz tetteiért, hanem a te nagy irgalmadért. 
Amikor az óvódás kisgyerek tanulja a cipőjének bekötését, odahajol az anyukája: gyere, segítek. Ő azonban eltolja a szülői segítséget: majd én! S inkább szenved még tíz percet, de maga akarja megkötni a fűzőt. Az óvódás gyerek meg is fogja tanulni hamarosan a cipőfűző kötését. 
De most nem olyan utakra hívjuk testvéreinket, amelyet előbb-utóbb majd megtanulunk. Hanem olyanra, amelyre nincsen emberi erő. Nem kevés az erőnk – és majd Jézus erejével megtesszük. Ehhez nincs emberi erő. Nem fogjuk megtanulni sem a megbocsátást, sem az irgalmasságot, sem a bizalmat. Ez nem gyakorlás kérdése. Mondtam is, hogy csak az az érvem van ezek mellett, hogy Jézus Urunk is így bánt velünk. Ezek Jézus útjai. 
Sok minden van, ami az ember útja. Ezért mondja Pál: úgy fussatok, hogy elnyerjétek a koszorút. Teljes odaadással, beleáldozással. 
Ezek azonban nem emberi utak, hanem Jézus útjai. Az irgalom, a megbocsátás és a bizalom. Tehetetlenül, mégis vágyódva arra, hogy Jézus követői legyünk ebben a világban, védtelenül és kiszolgáltatottan kérjük Istent, hogy ragyogtassa ránk arcát, és őrizze meg népét Jézus útján ebben a világban. Ámen.