Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  Gárdony, Szfvár, 2020. február 2.   	Mk 4:26-29.

Fölötted ott ragyog az Úr, dicsősége meglátszik rajtad! (Ézs 60:1)
Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a Vízkereszt ünnepének utolsó vasárnapján. Február 2-át a néphagyomány Gyertyaszentelő Boldogasszony néven ismeri – valójában azt ünnepeljük, hogy Jézus Urunkat születése után negyven nappal szülei a templomba vitték, ahol Simeon és Anna karjukra vették, s áldották Istent, hogy a Szabadítót elküldte a világba. 
Mi is velük együtt áldjuk Istent, mert elvégzi azt a munkát, amit ígért, és üdvösségre vezeti népét. 
Kezdő énekünk a 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

A kiindulási pont, amelyet gyakran elfelejtünk, pedig minden istentisztelet végén elmondjuk, hogy küldetésünk van. Nagyobb küldetésünk van annál, hogy élj becsületes életet – bár olykor már ez is nehéz. A küldetésünk, hogy „tegyetek tanítvánnyá minden népet” – vagy ahogy Mózesnek mondja az Úr: „Vezesd ki népemet Egyiptomból!” 
Emlékeztessen bennünket ez a vasárnap küldetésünkre. Mert amikor beszélünk szekularizálódott világról, meg arról, hogy a fiatalok mennyire követik Krisztus útját, akkor azt is kérdezzük meg magunktól, vajon elvégeztük-e küldetésünket, és vajon jól végeztük-e küldetésünket. 
Mert Jézus példázata azoknak szól, akik fáradoznak Isten országának építésén, azoknak szól, akik felelősséget vállalnak a következő nemzedékért. És ne haragudjanak a testvérek, nem a gyülekezetért való fáradozásról van most szó. Hanem az Isten országán való fáradozásról. Arról, hogy a fogságban élőket, a szürkeségben élőket, azokat, akik nem látnak napfényt – csak csillárok és reflektorok műfényét – a ragyogó Isten felé vezessük. 
A küldetésünk a kiindulópont. 

S aggodalmainkról is hadd szóljak. Csak az aggódik, aki felelősséget érez valakiért. Olyan szép az ószövetségi történetben az Úr szava: „meghallottam kiáltozásukat a sanyargatók miatt, mert ismerem fájdalmukat”. Ismerem fájdalmukat. Nemcsak tudok róla, hanem ismerem, átélem, magam is tapasztaltam. Vannak ilyen ismerős fájdalmaink, terheink. Betegségek, amelyek váratlanul és életet veszélyeztetve törtek gyermekeinkre. Családon belüli feszültségek, konfliktusok – mennyire ismerjük azok fájdalmát, akik nem egy-egy rövid időszakban, hanem éveken keresztül hordozzák ezeket. Szülők és gyermekek között, testvérek és barátok között. Értékrendi válságok, amikor nem értjük, hogyan dobhat el olyan értéket valaki, ami nekünk életre szóló ajándék volt. 

Aggodalmainkról hadd szóljak. Túl családon, baráti és ismerősi körön. Amikor aggódva látjuk, mennyire foglyai sokan a munkának, az anyagi javak szerzési vágyának, az idegenektől való félelemnek, a kényelemnek – és mennyire eltorzítja viselkedésmódunkat, kultúránkat ez a rabság. 

Simeon és Anna kezébe vette a kisgyermek Jézust, dicsérték Istent: Látta szemem üdvösségedet! Látta szemem – ebben a kisgyermekben már előre láttam, akit szabadítóul küldtél. Bűnnel és halállal szemben, a sátán erejével szemben, aggodalmaink csiholójával szemben szabadítóul küldted Jézust. 

A vetés megtörtént. Mi is elvégeztük azt – tehetségünk szerint –, amit ránk bízott az Úr. És most várunk. Éjjel és nappal, türelemmel várunk. És örvendve látjuk, hogy egy-egy kalász szemünk láttára nőni kezd. Ahogyan a konfirmációs órán először csak kettő figyel, aztán négy, most már nyolcan hallgatták Isten igéjét. Örvendezve látjuk, ahogy egy-egy mag szemünk láttára nőni kezd. Ilyen egy kedvező hír a beteg gyógyulásának folyamatában. Ilyen, amikor mosolyra indul a morcos ember szája sarka. Ilyen, amikor egy kötetben jelenik meg politikai ellenfeleknek írása. A növekedésnek indult vetés. Még nem aratás, de jó remény. 

A vetés megtörtént. Várunk éjjel és nappal. Isten végzi munkáját. Olykor látjuk, ahogy növekszik a kalász, máskor titokban, rejtetten. Egyszer látjuk, hogy Isten munkálkodik, máskor nem vesszük észre Őt. Látjuk Őt a hegyen, dicsőségben, ahogy Péter, János és Jakab látta. Máskor nem látjuk isteni dicsőségét – ahogy nem lehetett látni a kereszten sem. Pedig éppen akkor, amikor minden besötétedett, akkor végeztetett el minden, akkor szerzett szabadulást, akkor nyitotta meg az eget előttünk. 

Isten végzi munkáját. Reménységgel várjuk, míg meg nem érik a kalász aratásra. Reménységgel várunk. Lemondva ítélkezésről – hogy valakiről lemondanánk, valakit elítélnénk – várjuk, hogy beérjen, amit Krisztus végzett értünk, hogy országa teljességre jusson bennünk és közöttünk. Ámen.