Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Gárdony, Szfvár, 2020. január 19. Jn 4: 31-38.

Mi pedig valamennyien az ő teljességéből kaptunk kegyelmet kegyelemre. Jn 1:16
Ájzert Gyula és családja, akik édesapjukra emlékeznek.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Sokáig nem értettem, hogy miért nevezik Vízkereszt ünnepét vízkeresztnek. Mert hogy Jézus megkeresztelkedett a vízben, az ismert volt előttem. De miért a vizet keresztelnénk meg? 
Nagy sokára vált világossá, hogy nem arról van szó, hogy mi megszenteljük a vizet. Bár római testvéreinknek van ilyen szertartásuk, de az csak emberi akció volna, ha nem maga az Úr szentelné meg azt. Amikor azonban Jézus belemerült a vízbe, akkor nem Jézus tisztult meg, hanem a víz. 
Ahogyan nagyszombaton is: megszentelődött a sír, mert Jézust helyezték bele. S megszentelődött sírban nyugovásunk is, mert Jézus – a testet öltött Isten Fia – is nyugodott a sírban. 
S most erről a csodáról szeretnék beszélni. Arról, hogy Jézus hétköznapjainkat, földi dolgainkat, mulandó, anyagi létünket felemeli, megtisztítja. Ebben a történetben is tanúi lehetünk ennek. 
Mester, egyél! – kínálják a tanítványok Jézust. Nem sok dolog van, ami az étkezésnél materiálisabb volna. Éhes vagy, itt egy darab kenyér, egyél. Annyira hétköznapi, hogy a tanítványoknak el kellett menni a városba, hogy vegyenek ennivalót. Most megjöttek, s kínálják Jézust: Mester, egyél. 
Lehetnek más dolgaink is. Mondjuk a pihenés és a fáradtság. Éppen ennek a történetnek elején olvassuk, hogy Jézus elfáradt az úttól, és leült a kút kávájára. Azóta már beszélgetett a samáriai asszonnyal, mély, végiggondolt beszélgetés volt – Jézus biztosan még fáradtabb lett. Moshatnánk: Mester, pihenj le!
Meg hát ilyen a töltekezés is. Mert kimerítő, ha mindig csak adunk. Olykor töltekezni is kell, nehogy úgy járjunk, ahogy az egyszeri katona mondta a csata hevességét jelezvén: Töltöttünk, lőttünk, töltöttünk, lőttünk – aztán már nem is töltöttünk, csak lőttünk. Nem kellene Jézusnak azt is mondanunk: Mester, most vonulj vissza töltekezni? 

Mester, egyél! – De Jézus valami másra mutat: olyan eledelem van, amiről ti nem tudtok: hogy annak akaratát tegyem, aki elküldött engem. A tanítványok nem értik – ők tényleg ételre gondolnak, valaki hozott neki enni. S hát ezt tapasztaljuk ma is: aligha érthető, ahogy keresztyénként a világ dolgaihoz állunk. Mert ma sokan intenek a kiégés veszélyeire. Mégis mennyiszer tapasztaljuk, hogy az Úr szolgálatában állva mindig megújulunk. Hányszor tapasztaljuk, hogy éppen a vállalt szolgálat erősít meg, hogy miközben erőnk és időnk végességét érezzük, aközben mégis – valami megmagyarázhatatlan módon – valóban ételünkké, erőforrásunkká lesz, amit racionálisan kimerítőnek gondoltunk. 
Néhány példát hadd mondjak egészen személyesen. Egyik barátunk temetésére mentünk. Vigasztaló szavakat kellett volna mondani az özvegynek. Fáradtan és üresen álltunk előtte, és néhány keresett szóval igyekeztünk kifejezni együttérzésünket. S az özvegy is fáradtan, megtörten állt előttünk – de szavai erőt sugároztak, reménységet adtak. 
Betegnél voltam látogatni. Már sokadik feladat volt azon a napon. Mégis: beszélgettünk, igét olvastunk, imádkoztunk – és közben én magam erősödtem – s a beteg testvér is vigasztalódott. 
Így élem meg az igehirdetésekre való készülést is sokszor. Amikor nekiállok – pedig egy hetes készülés, utána-olvasás, gondolkodás áll mögöttem – még nem tudom, mit is mondjak másnap. És a fáradtság ellenére mindig megszólal valami – legalábbis engem erősítő – ige. 
Van eledelem, hogy tegyem annak akaratát, aki elküldött engem. A hétköznapjainkat, a nagyon is földi tennivalóinkat, emberi létünket megtisztítja, megszenteli az Úr. 
Pál apostol erről írt a Római levélben. Egyszerű, hétköznapi dolgainkban, a világi állásunkban, kötelességeink között, kapcsolatainkban – ahogy egymással érintkezünk – Krisztus van jelen az emberek számára. Jézus erre hívott el: hogy amit Ő vetett, azt mi arassuk. Akiket Ő Szentlelkével elhívott, azokat Isten országába gyűjtsük. Akikben elkezdte a jó munkát – akikben felkeltette az érdeklődést, akiket nyitottá tett az evangéliumra, akik várva várják Isten gyermekeinek megjelenését – azokat a gyülekezetbe fogadjuk. És együtt örüljön a vető és az arató, a küldő és a küldött, a Mester és a tanítvány. 

Hadd térjek vissza még az elfáradáshoz. Mert bár sok ellenkező példám van, mégsem ismeretlen dolog az elfáradás, sőt a kiégés sem. Jézus is tud erről. Majd az evangélium végén Jézus kérdezi tanítványait: Fiaim, nincs valami ennivalótok? Egész éjjel hiába halásztak, nincs semmijük. S akkor leülteti őket a tűz köré. S adja nekik azt, amivel Ő szolgálhat. Kenyeret és halat – mint egykor az ötezernek. Mert Jézus nem feledkezik meg testükről sem. De ezáltal Jézus a fáradt, elcsüggedt tanítványainak eszébe juttatja végtelen hatalmát. S hogy milyen kicsiny elég ahhoz, hogy megerősödjenek: csak egy kicsiny kenyér, csak egy korty bor – az Ő teste és vére. Amely megszenteli testünket, átjárja életünket, és megőriz hétköznapjainkban is arra a nagy ünnepre, amikor az Atyával együtt örvendezünk majd örökkön örökké. Ámen.