Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Gárdony, Szfvár, 2019. szeptember 1. 	Jóel 4:9-17.

Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a Szentháromság ünnepe utáni 11. vasárnapon heti igénkkel: Isten a gőgösöknek ellenáll, az alázatosoknak pedig kegyelmet ad. (1. Pt 5:5)
Ezen a vasárnapon emlékezünk meg gyülekezetünk presbiteréről, Mescha Wilfriedről, aki öt évvel ezelőtt halt meg, s akinek elvesztése mindannyiunkban fájó nyomot hagyott. Hálát adok Istennek, hogy ismerhettem őt, mély, tiszta hitét, elkötelezettségét és humorát. Hálát adok Istennek, hogy éppen ezen a vasárnapon a feltámadás erős tanúságtételével áll elénk a levélbeli igénkben. 
Istentiszteletünket Luther bűnbánó énekével kezdjük: Mélységes mélyből kiáltok. Ez indítson bennünket is az önvizsgálat, bűnbánat útjára, és vezessen végig a gyónás értékes állomásain!

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

A gyónási kérdések közül háromról szeretnék ma beszélni ez ige kapcsán. Nem abban a sorrendben, ahogy elhangoznak, hanem abban a sorrendben, ahogy mai igénk felidézi bennem azokat. 
Az első kérdéssel kapcsolatban sok félelmem van. Mindig tartok attól, hogy kevesen értik, sokan félreértik ezt a kérdést, és voltaképpen csak megszokásból válaszolnak. 
Az első kérdés: Vallod-e magadat bűnösnek, s ezért kárhozatra méltónak? 
Jóel könyvében az Úr harcra hívja népe ellenségeit. Összehívja őket az ítélet völgyébe, gyülekezzenek össze, készüljenek fel a szent háborúra, készítsenek szerszámaikból is fegyvert – s mindez semmit sem ér, mert Isten angyalai, Isten vitézei végrehajtják felettük az ítéletet. Nincs olyan erő, nincs olyan hadsereg, amely képes volna megállni Isten angyalainak seregeivel szemben. 
Az evangéliumban Jézus már nem politikai vagy vallási ellenségről beszél, hanem a vallásos farizeusról, aki önmagát igaznak tartja, de a másikat lenézi. S róluk, nekik mondja: Aki magát felmagasztalja, az megaláztatik. Aki magát megalázza, az felmagasztaltatik. 
Vallod-e magadat bűnösnek? S persze nem követünk el semmi köztörvényeset. Talán átmegyünk egy-egy piros lámpán, ha nem jön autó. Miért volnék bűnös? 
Talán, mert olykor dühös vagyok, és akkor elkap a hevület? Talán, mert olykor – bár nem mondom ki – de a másikat a pokolba kívánom? Talán azért, mert jobbnak gondolom magam másoknál – és meg van a véleményem a többiekről? 
Talán azért, mert legtisztább szeretetem mélyén is felfedezem az önérdeket? Talán azért, amit az elmúlt vasárnapokon mondtam, hogy tudom a jót, de nem vagyok képes azt tenni? Hogy erősebb bennem a polgári értékrend, s nem merem követni Jézust a békesség, a megbocsátás, az erőszakmentesség útján. Hogy inkább irányítanak az érzelmi szálak, mint a józan megfontolás – ahogyan azt a társadalmi lélekgyógyászok felismerték. Talán azért – szintén a pszichológia megerősítése szerint – mert az ember alapállása a bizalmatlanság, és természetes módon állok szemben minden idegennel – és így Istennel is. Mert idegen tőlem, mert más mint én. 
József Attila versét már többször idéztem: Én úgy hallgattam mindig, mint mesét / a bűnről szóló tanitást. Utána / nevettem is – mily ostoba beszéd! / Bűnről fecseg, ki cselekedni gyáva! // Én nem tudtam, hogy annyi szörnyüség / 
barlangja szivem. Azt hittem, mamája / ringatja úgy elalvó gyermekét, / ahogy dobogva álmait kinálja. // Most már tudom. E rebbentő igazság / nagy fényében az eredendő gazság / szivemben, mint ravatal, feketül. // S ha én nem szólnék, /  kinyögné a szájam: / bár lennétek ily bűnösök mindnyájan, / hogy ne maradjak egész egyedül.
Vallod-e magadat bűnösnek? Igen, vallom. Fájón. Bár nem követek gazságot, de távol tőlem az igazság. S mert az Úrral nincs erőm fegyverre kelni, hát leteszem a fegyvert, s nem mondok mást, mint a vámszedő: Uram, légy irgalmas nekem, bűnösnek! Kyrie, eleison! 

Most változtatok a kérdések során, mert az ige ebben a sorban hozza ezeket szívünk elé. Az utolsó kérdés így hangzik: Hiszed-e, hogy Isten megbocsát a megtérő bűnösnek? A nap és a hold elsötétül, a csillagok elvesztik fényüket. Felharsan az ÚR hangja a Sionról, mennydörög Jeruzsálemből, megrendül az ég és a föld. De népét megoltalmazza az ÚR, és erőssége lesz Izráel fiainak. Ez Isten ítélete. Bennem felidézi Jézus halálát és feltámadását. Amikor elsötétült az ég, és megrendült a föld. 
A Golgota hegyén mondott ítéletet az Úr felettünk. S azt Jézus magára vette. Az ítélet elhangzott, de Jézus viselte el. Hiszed-e – kérdezi istentiszteleti rendünk – hogy Isten Jézusért megkönyörült rajtad? Hiszed-e, hogy már nem kell viselned bűneid büntetését, hogy már nem ellenségként tekint rád, hanem mint saját népe tagjára. Mert Jézus elhordozta érted a büntetést. 
Hiszed-e? Igen, hiszem. S tudom, keresztségem meggyőz erről, hogy Isten népének tagja vagyok. Akit megoltalmaz az Úr az ítélet napján Jézusért. 

Végül a 4. kérdés így hangzik: Igyekezel-e Isten akarata szerint élni? Igénk ennél sokkal határozottabb: Szent lesz Jeruzsálem, nem hatolnak be oda többé idegenek. S persze már nem hús-vér ellenségről beszélek, hanem a gonosz hatalmáról. Arról, hogy akit Isten Jézusért megmentett, azt meg is tartja. „Aki elkezdte bennetek a jó munkát, el is végzi azt Krisztus Jézus napjára.” – írja Pál apostol. Ebben a vonatkozásban a gyónási kérdés jobban kifejezi emberi valónkat, mint az ószövetségi várakozás. Mert igyekszünk Isten akarata szerint élni – és mindig újra megbukunk. Majd az úrvacsorai énekben énekeljük Isten igéjének erejét, az úrvacsora erejét: Életfádon akkor bőven Szeretet és jóság így terem. Más javára így lehet, Amit az Úr rajtad végezett. (303:6) Mert bukásaink ellenére, mégis más javára lehet az, amit az Úr végzett rajtunk. Ámen.