Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.    Gárdony, Szfvár, Sárosd, 2019. augusztus 11. 
	                    Lk 6:27-36.

Éljetek úgy, mint a világosság gyermekei. A világosság gyümölcse ugyanis csupa jóság, igazság és egyenesség. (Ef 5:8-9)
Szentháromság ünnepe utáni 8. vasárnapon szeretettel köszöntöm a gyülekezetet az istentiszteleten. Köszöntöm gyászoló testvéreinket is, akik Rüll Henrikre, Márffy Lászlónéra, László Istvánnéra és Bárdosi Andornéra emlékezve jöttek közénk. Békesség néktek!
Jézus Krisztus köszöntötte így tanítványait feltámadása után. Ezzel a köszöntéssel köszöntelek Benneteket – azért is, mert az Úristen úgy formálta időnket, hogy akik ma László Istvánnéra emlékezve jöttek, keresztelésre is érkeztek. Így mindegyikünket megerősítve a testi halál fájdalmában keresztségünk ajándékával.

Hallgassátok meg most a gyermekek evangéliumát! …

Istentiszteletünk témája ma az egymás iránti szeretet. Első énekünk a szeretet himnuszát szólaltatja meg. Kellő alapot adva ahhoz, hogy megvizsgáljuk magunkat Krisztus szeretetének tükrében.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

1. A felebaráti szeretet, az egymás iránti szeretet témáját vetítettem előre az istentisztelet elején. De az Újszövetséget bárhol nyitjuk is ki, ahol embertársi szeretetről van szó, ott az ellenség szeretete is előkerül. És a megbocsátás is előkerül. És ezek emészthetetlen témák számunkra. Beszélni könnyű erről – őszintén beszélni pedig nem merünk. Vagy nyíltan megmondjuk: ezt mi nem tudjuk, nem is akarjuk megtenni.
Mert nem tartjuk jónak az ellenség szeretetét és a megbocsátást. A gonosznak bűnhődnie kell, és tettei következményét pedig hordozza el mindenki. Persze, megbocsátunk azoknak, akiket szeretünk. De vannak megbocsáthatatlan bűnök, gonoszságok, amelyek még évtizedek múltán is felkavarják érzelmeinket. Akár ellenünk követték el, akár mások ellen.
Mégis Jézus újra és újra beszél az ellenség szeretetéről, a megbocsátás határtalanságáról. Meg kell állapítanunk, hogy a polgári etika és Jézus életrendje egészen eltér egymástól. S mi, akik keresztyénnek valljuk magunkat – ugyanakkor felelősnek mondjuk magunkat legalább családunkért, de nagyobb társadalmi közösségekért is, mi ott feszülünk a polgári etika és Jézus tanítása között. Nem szeretném elhallgatni ezt a feszültséget. Mert a keresztyénség nem ideák világába röpít, nem álmokat kerget – mi lenne, ha tudnánk így szeretni... A keresztyénség felvállalja ezt a feszültséget a polgári etika és Jézus útja között.
Azt gondolom, hogy a polgári etika törvényét erős szavak hordozzák mostanában. És sokan vélik, hogy a magántulajdon védelme, a hagyományos értékek fenntartása – a család, a nemzet értékeinek őrzése – már azonos azzal, amit Jézus hirdetett. Ezért fontos, hogy ma Jézus útját is újra olvassuk, végiggondoljuk. Mert a keresztyénség két irány közti feszültséget hordoz. S akkor mindkét irányt erősen kell tartanunk.
2. Az ellenségszeretet, a megbocsátás nem evangéliumi tanács – vannak akik azt gondolják, ez csak azokra vonatkozik, akik tökéletességre törekszenek, mondjuk a szerzeteseknek, papoknak. Mintha ők közelebb volnának Istenhez. De az ellenség szeretete nem evangéliumi tanács. Nem fakultatív, hogy az választja, akinek erre ereje van.
De nem is törvény. Nem lehet parancsolni a szeretetet. És különösen is: nem lehet számon kérni. Pontosabban: mi nem tudjuk megmérni a szeretetet, hogy kellően gyakorolta-e valaki. Az ellenség szeretete abból születik, hogy Isten gyermekei vagyunk. A világosság fiai, akik maguk is a világ világossága. Az Atya szeret minket. Már akkor szeretett, amikor ellenségei voltunk. Már akkor szeretett, amikor közönyösek voltunk vele szemben. És szeret akkor is, amikor mi nem szeretünk. Amikor nem szeretjük azokat, akiket ő szeret. Akik ugyanúgy hozzá tartoznak, akiket ugyanolyan figyelmességgel alkotott, akikért ugyanúgy vállalta a szenvedést, akikért lehajolt – olyan mélyre, mint értünk. Ő, Jézus, a világ Világossága. És mi – gyermekei – érte és általa, a világ világossága vagyunk.
3. Jézus útja és a polgári etika között feszülünk. És látjuk, milyen irgalmas hozzánk mennyei Atyánk, és ha gyermekei vagyunk, mi is ilyen irgalmasak legyünk. És látjuk, hogy valóban a gonoszt nem a gyűlölet, nem a bosszú győzi le, hanem a megbocsátás. (Illyés Gyula írja négysorosában: Minden ütésed, átkod / Hiába ellenem. / Szörnyű a fegyverem: / Megbocsátok.//) S mégis képtelenek vagyunk arra a határtalan szeretetre, amellyel Jézus szeret minket.
Ezért vesszük komolyan, hogy Krisztus emberré lett. Magára vette emberi sorsunkat. A szeretet és gyűlölet vívódását, emlékeinket, amelyek nyomasztanak, megrontják örömünket – hiszen nem merünk felhőtlenül örülni! Krisztus magára vette sorsunkat, ezt a gyötrődést. És ránk adta igazságát, tisztaságát. Benne megismertük a szeretet legtisztább fényét, hiszen minket, ellenségeit szeretett. Értünk, ellenségeiért vállalta a halált. És nekünk készít otthont az Atyánál, ahol a szeretet és gyűlölet feszültségéből az irgalom egyértelműségében részesít minket. Ámen.