Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.   Szfvár, 2019. május 30.  Mennybemenetel 
	                                       Lk 24:50-53.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

Ezen az ünnepen – minthogy munkanapra esik – két istentiszteletet tartunk. Délelőtt a tanítványokra figyelve, délután Jézusra összpontosítva olvassuk ugyanazt az evangéliumot. A délelőtti igehirdetésnek – kissé vakmerően utalva Luther fontos munkájára – a keresztyén ember szabadsága címet adtam.

Kivitte őket Betániáig. – mondja a történetet Lukács. Kivitte Jézus a tanítványokat Jeruzsálemből, a városon kívülre, a hegyre. Ahogy Mózes kivitte Izráel népét Egyiptomból a Hóreb hegyéig, ahol szövetséget kötött velük az ÚR. Mózes idejében a hegyre leszállt az Isten, a népet pedig félelem fogta el. Jézus kivezette tanítványait, és a hegyről felemeltetett a mennybe, eltávolodott tőlük, de a tanítványokat öröm töltötte el.
A párhuzam az Egyiptomból való kivonulás és a Mennybemenetel között arra enged következtetni, hogy ez a kivonulás, ahogy Jézus kivitte tanítványait, ugyanúgy a szabadulás útja volt. Sőt: még teljesebben nyerték el a szabadságot, hiszen a Hóreb-hegynél rettegett a nép, Betániában viszont örvendeztek a tanítványok. A Hóreb-hegynél a törvény által áldás és átok kettős útját kapták, a tanítványok azonban áldást örököltek.
Ezért mondom, hogy a Mennybemenetel ünnepe a keresztyén ember szabadságának ünnepe.

Mitől szabadította meg őket Jézus, amikor kivezette őket Jeruzsálemből? Teológus nyelven azt mondjuk: A törvény átkától szabadította meg őket. A törvény ugyanis vádol, mert nem tartjuk meg, nem tudjuk megtartani. A törvény vádol és elítél, mert aki megtartja, az kap életet. Aki megszegi, azt bünteti. A törvény félelemmel jár, a félelem elszakít Istentől, és szembeállít az embertárssal. Amikor Jézus kivezette tanítványait Jeruzsálemből, a törvény átkától adott szabadságot, hogy Isten gyermekeiként, hitből-bizalommal éljünk.
Jeruzsálem jelentheti a formális vallásosságot is. Azt a fajta kegyesség-gyakorlást, amikor valaki elvárásoknak, szokásoknak akarna megfelelni. Amikor valaki megtanulja a hitet, a bibliai történeteket, de nem találkozott még az élő Istennel, nem ismeri Istent, mint Atyát. Jézus kivezette tanítványait Jeruzsálemből Betániába, és amikor felemeltetett, amikor Jézus isteni dicsőségben részesült, akkor a tanítványok egész tanítványsága, az az idő, amit Jézussal töltöttek, Isten-tapasztalattá vált. És itt először leborultak, és imádták Jézust.
És mondhatjuk, hogy Jeruzsálem a világiasság, a földhöz kötöttség helye, ahol a mindennapi megélhetés, az ösztönök és vágyak – a hatalom- a bosszú- és a bírvágy –, az indulatok határoz meg mindent. Jézus kivezeti őket a bűnbocsánat erejével, a feltámadás hatalmával – ezért üldöztetésük közben is öröm töltötte el a tanítványokat. Nem mondom, hogy mentesek lettek ezektől a vágyaktól, a földhöz kötöttségtől. Mégis innen származik a keresztyén ember szabadsága.
Nemcsak a tanítványok szabadsága, hanem minden hívő szabadsága. Van ugyanis ennek a történetnek egy párhuzama az Apostolok Cselekedeteiben: az etióp kincstárnok megtérése. Ott Fülöp hirdette az igét, a kincstárnok megkeresztelkedett, mire Fülöp eltűnt, de a kincstárnok örvendezve haladt tovább az útján.
Azért említem ezt a történetet, mert bár a Mennybemenetel egyedül a tanítványok számára adatott, de az a szabadság, amelyet ez az esemény adott, az mindenkié, akiknek hirdetik az igét, akinek Krisztust hirdeti valaki, akik az igehirdetés által hitre jutnak. Ezért nem a tanítványok szabadságáról, hanem a keresztyén ember szabadságáról beszélek.

Azonban itt egy másik mondat is: visszatértek Jeruzsálembe. Mit jelent ez a visszatérés? Mert bizony jelenthetné azt is, amit sokan átéltek egy-egy Isten-tapasztalat után, hogy csakhamar visszazökkentek a régi kerékvágásba. Jelenthetné azt is, amit a történelemből tanultunk, hogy az egyház vált a törvényeskedés, a formális vallásosság sőt éppen az evilágiság előidézőjévé. Jeruzsálembe visszatérni veszélyes út. A tanítványok Jézus áldását kapva tértek vissza. Az etióp főember a keresztség vizébe merülve tért vissza hazájába. A mennybemenetel ünnepe, a keresztyén ember szabadságának öröme hívja, igényli a Pünkösdöt, a Szentlélek kitöltését, aki nélkül szabadságunk kétszeres rabsággá változnék.

Az Apostolok Cselekedeteiből olvasott lekció, és az igénk előtti mondat is  hordozza Jézus parancsát: várják meg a tanítványok a mennyei erőt. Mert a szabadság csak a Lélek által marad a miénk.
Visszatértek Jeruzsálembe. János evangéliumában azt kéri Jézus a főpapi imádságában: Nem azt kérem, hogy vedd ki őket a világból, hanem hogy őrizd meg őket a gonosztól. Ebben teljesedik be a keresztyén ember szabadsága. Jézus áldását magán hordozva visszatér Jeruzsálembe. Megmarad a világban. Nem zárkózik be, nem „magánügye” a hit, nem vonul vissza zárt közösségekbe: visszatér Jeruzsálembe. Jézus áldásával, Jézus bélyegével, Jézust imádva, Jézus eljövetelét várva mennek a tanítványok Jeruzsálembe.
A törvényt nem törölték el. De az evangélium nélkül nem beszélnek róla többet. A vallást nem oldják fel – részt vesznek a zsidó templomi szertartásokban – de Jézus áldozata elegendő számukra. Élnek a világban, mint minden ember, de tudják, nekik a mennyben van polgárjoguk.

A keresztyén ember mindeneknek szabad ura, és nincs semminek sem alávetve. A keresztyén ember mindeneknek készséges szolgája, és mindenkinek alá van vetve. – írja Luther.
Jézus kivezette őket Betániáig, és miután megáldotta őket, és felvitetett a mennybe, visszatértek Jeruzsálembe. Ámen.