Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Nagyheti sorozat – a szenvedésről 
Székesfehérvár 2019. április 15-17. 2. nap Az Isten szenvedéséről Lk 15:11-32.

Füst Milán: Öregség
Hol vagytok ó szemeim, kik oly áldottnak véltetek egy arcot?
S hol vagy ó csodálatos fülem is, amely oly hegyes lett, mint
a szamáré valamely édes-bús nevetéstől?
S hol vagytok fogaim, ti vérengzők, kiktől felserkent nemcsak
a szamóca, de az annál duzzadtabb és pirosabb ajak is?
S hol vagy te mellemnek oly irtózatos dalolása?
S hol a kín és hol az áldás, amelyet most hiába keresek
eszelős utaimon, görbe bottal a kezemben?
Loholni bolondúl? Kergetni az őzet, az őzlábút s utána ledőlni,
susogni, nem is neki, de a holdnak…
Holmi rejtelmekről, amelyeket senki sem érthet egészen
s amelyeknek zaklatott boldogság mindenkor a neve…
Hol vagytok ti mozgalmak és fekete átkok? Örök sietés?
Hol a mohó száj s hol a nevetésem?
Úristen, hol a nevetésem s a tárgytalan zokogás is:
Mikor döngő hajnalodások vértelen messzeségei! hányszor
Leborúltam a sötétben elétek!
Hallgass rám oh ifjuság. Volt egy öreg görög egykor
Ki felemelte két kezét, mint a szobor s az ifjuságát visszakövetelvén
Mondott aiszchyloszi átkot arra, aki tette, hogy így meg kell az embernek öregedni.
Félig vakon állt a hegyen, csupa sugárzásba merűlve, – ősz haját verte a szél is
S pisla szeméből könnyei hulltak az Istenség magasztos lába elé.
S mégis szava dörgött, szavától megállt a malom, megrendültek a dombok
S az ötéves kos is felemelte rá a fejét. – Ámde az Istenség
Nem nézett rá, nem felelt akkor az öregnek.
Sírt az Istenség. Mert, mintha dobokat vernének a fülébe, tompa dobot
S erre felelne a hegyomlás s e hegyomlásnak felelne a tenger…
Oly naggyá nőtt meg előtte s oly szentté az öregség ősi nyomora.
Mert hisz ott állt ő már önnön sírja előtt s még mindig pörölve a széllel
S még egyszer hangoztatni akarván igazát, mielőtt elomolna…
S aztán hát elment persze, – csend lett végül is e vidéken.
De a szivében is csupa csend volt már akkor, el ne feledjük s egy másik, még nagyobb figyelem…
S a feje körül tompa derengés.

Köszöntés: Nagyhét – Jézus szenvedésének hete, a passió. S talán nemcsak ezért, hanem közöttünk is több sorsot ismerve, hétköznapjainkat komolyan véve jutottam oda, hogy a szenvedésről elmélkedjünk most.
A sorozatban először az emberről esett szó – ez áll legközelebb hozzánk, felveti a teodicea, az Isten igazságosságának kérdését is, szóval ebben személyes és filozófiai érintettségünk van.
A szenvedő Istenre tekintünk ma Kazoh Kitamori japán teológus gondolata nyomán. Isten velem van a szenvedésben – nem úgy, hogy mellém áll, amikor szenvedek, hanem én találkozom szenvedésemben Istennel, aki szenved.
Végül Jézus szenvedése kerül elénk. A Megváltó szenvedése, a megváltó szenvedés.
Ezen az úton érkezünk a nagyheti eseményekhez. S remélem, az Úristen elkészíti értelmünket és szívünket arra, hogy a nagyhét eseményeit ne távolról nézzük, hanem úgy, mint ami értünk történik.
Ének: 264.
Zsoltár:
Az Ige Istennél volt, és az Ige Isten volt. Az Ige testté lett.
URam, miért állsz oly távol, miért rejtőzöl el a szükség idején? 
A bűnösök gőgjükben üldözik a nincstelent,
de saját ármánykodásuk veszejti el őket. 
Dicsekszik kapzsiságával a bűnös, és áldást mond a haszonleső,
de ezzel megcsúfolja az URat. 
Fennhéjázva mondja a bűnös: Nem lesz számonkérés, nincs Isten!
Ez minden gondolata. 
Útjai mindenkor eredményesek, azt hiszi, hogy messze van ítéleted,
semmibe veszi ellenségeit. 
Azt mondja magában: Nem rendülök meg, nemzedékek váltják egymást,
de engem nem ér baj. 
Szája tele van átokkal, csalással és durvasággal,
nyelve nyomorúságot és bajt okoz. 
Ólálkodik a házak körül, titokban meggyilkolja az ártatlant,
szeme a gyámoltalant figyeli. 
Lesben áll rejtekhelyén, mint oroszlán a bozótban.
Lesi, hogy elragadhassa a nincstelent.
Kiveti hálóját, és elragadja a nincstelent. 
Szétzúzza, levágja a gyámoltalanokat, ha a körmei közé jutnak. 
Azt mondja magában: Elfelejtett Isten, eltakarta arcát, nem lát meg soha! 
Állj elő, URam, emeld föl kezedet, Istenem! 	
Ne feledkezz meg a nincstelenekről! 
Miért vetheti meg Istent a bűnös?
Miért mondhatja magában: Nem lesz számonkérés?! 
Pedig te látod a vészt és a bánatot, rátekintesz, és kezedben tartod.
Rád bízhatja magát a gyámoltalan, az árvának te vagy a segítője. 
Törd össze a bűnös hatalmát, a gonosztól kérd számon bűnét,
hogy nyoma se maradjon! 
Király lesz az ÚR mindörökké, a pogányok pedig kivesznek országából. 
Az alázatosok kívánságát meghallgatod, URam.
Megerősíted szívüket, feléjük fordítod füledet, 
véded az árva és elnyomott ügyét,
hogy ne hatalmaskodjék többé senki a földön.
Dicsőség az Atyának és a Fiúnak és a Szentléleknek, miképpen volt kezdetben, most és mindenkor, és mindörökkön-örökké. Ámen.
Az Ige Istennél volt, és az Ige Isten volt. Az Ige testté lett.

Imádság

Ige:
Igehirdetés
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.
Kedves Testvéreim!
Sírt az istenség... írta Füst Milán.
Pál apostol kétszer is így nevezi Istent: a boldog Isten.
Vajon a szenvedés az ember sajátja, vagy szenved-e az Isten?
Ha az ember szenved – amire azt kérdezzük: miért engedi ezt meg Isten? Hogyan lehet ez Isten igazsága? Lehet-e Isten, ha megengedi a szenvedést?
Ha az ember szenved, vajon akkor milyen az Isten?
Füst Milán verse – bocsánat: Ő költeményeknek nevezi műveit – nem azért érdekes számunkra, hogy mi Isten véleménye az öregségről, hanem azért, mert olyannak ismeri Istent, aki együtt szenved az emberrel.
Amikor az Ige testté lett, akkor szenvedő testté lett. A tökéletes, a boldog – ebbe a véges és szenvedést hordozó testbe öltözött. Ahogyan szülőként szenvedés gyermekünk fájdalmát látni, ahogyan házastársként rettegve ülünk társunk betegágya mellett, úgy szenved velünk együtt a testté lett Ige.

És bizonyosan szenved miattunk is Isten. A bűneset terhétől nem marad Ő sem érintetlen. Ahogyan a szülőknek fáj, ha gyermekeik veszekednek, ahogyan egy jó vezetőt nyugtalanít, ha munkatársai nem tudnak együtt dolgozni, ugyanúgy fáj Istennek, amikor „testvérünk kiontott vére – vagy visszatartott bére – kiált hozzá”, amikor igazságtalanságot lát a földön. Ilyenkor beszél a Szentírás Isten haragjáról. De aki haragudott már, tudja, hogy a harag szenvedés. Isten szenved miattunk is. Erről szól a tékozló fiú példázata. Ha az apát az Atya mintájára formálta Jézus ebben a példázatban, akkor Ő az, aki kiadja vagyonát, aki elengedi fiát, aki annyira várja haza, hogy már távolról észreveszi... Ha az Atyáról formálta Jézus az apát, akkor Ő az, aki kimegy a nagyobbik fiú elé, aki kérleli őt, mert fáj, hogy nem tud együtt-örülni, hogy nem részese a hazatérés örömének. Isten bizonyosan szenved miattunk is.

És Isten szenved értünk is. Lukács példázataiban Jézus önmagát rejti el. És nem lehetetlen, hogy ebben a példázatban, ha csak egy csöppnyit is, belerejtette magát a kisebbik fiú alakjába, aki elmegy otthonról. Aki az Atyát otthon hagyva messze idegenbe megy. És mennyire fáj az Atyának, hogy a Fiú elmegy. Mennyire szenved az Atya, amikor Fiát elengedi.
Az Izsák feláldozása című történet is példázat értékű. Az Atya – Ábrahám – együtt megy Izsákkal. S hogy mennyire szenved, mutatja ez, ahogyan a leírásban szinte megáll az idő. Három napnyi menetet egyetlen szóval ír le a történet, de a reggelt ennyire részletesen: Ábrahám fölkelt reggel, fölnyergelte a szamarát, maga mellé vette két szolgáját meg Izsákot, a fiát. Fát is hasogatott az áldozathoz. Azután elindult arra a helyre, amelyet az Isten mondott neki. És ugyanígy szinte megáll az idő a történet végén, ahogy megkötözi majd felteszi Izsákot a fára... Az Isten szenved, szenved értünk.
Jézus áldozata nem a kegyetlen Isten döntése, hanem az értünk szenvedést vállaló Isten áldozata.
Sírt az istenség – írta Füst Milán. Szenved az ember és Isten. S a vers hűségesen írja le: csend lett végül is e vidéken./ De a szivében is csupa csend volt már akkor, el ne feledjük s egy másik, még nagyobb figyelem…/ S a feje körül tompa derengés.
Ámen.