Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Szfvár, 2019. március 31. Lk 12:22-32.

Jézus mondja: Bizony, bizony, mondom nektek: ha a földbe vetett búzaszem nem hal meg, egymaga marad; de ha meghal, sokszoros termést hoz. Jn 12:24.
Heti igénkkel köszöntöm a gyülekezetet a böjti idő 4. vasárnapján. Örvendj, Jeruzsálem – mondjuk majd a bevezető igénkben. Keresztyén böjtünk nem sopánkodás, hanem valódi, szív mélyéből fakadó öröm – a halálból való feltámadás öröme, ha nem értik felületesen testvéreim, így mondom: a bűnbocsánat öröme, a hazatérés ünnepélye.
Ma is konfirmandusaink szolgálnak istentiszteletünkön: Sipos Luca és Kata olvassák az igét és az imádságot.
Még mielőtt elkezdenénk az istentiszteletet, hadd játsszunk egy kicsit. Hoztam egy darts-táblát, három kis nyilat. Szeretnék kérni három embert, hogy próbáljanak beletalálni a közepébe. Célozzanak, és dobják a közepébe! Köszönöm...
Az a kérdés vetődik fel bennem ezzel kapcsolatban: vajon tényleg oda célzok-e, ahová célozni akarok? Nemcsak véletlenül dobok mellé, pontatlanságból, hanem azért, mert eredendően nem jó célt láttam magam előtt? Legyen ez ma gyónási kérdésünk...

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

Kedves igét kaptunk ma. Bibliaórán fogalmazódott meg, hogy ezt az igét szinte naponta kellene olvasni, ezzel feltöltődni és megerősödni. Mert hát az aggodalom hozzátartozik az életünkhöz. Amikor valakit szeretünk, amikor valami fontossá válik számunkra, félteni is fogjuk. Amikor a gyermek elindul első saját útján, amikor önállóvá válik, és egyetemre megy – kikerülve szülei védőburkából – vajon nem aggódik érte az egész család?
Talán nem is az aggodalommal van baj. Hanem azzal, ahogyan az aggodalmat kezeljük. Michael Ende Momo c. meseregényében az idejüket féltették az emberek. És az időért aggódva feláldozták kapcsolataikat. S miközben úgy gondolták, hogy az időbankban gyűlik az idejük, valójában elvesztették minden kapcsolatukat.
Hányszor vesszük észre egy másik emberen, hogy a jövőjét akarja biztosítani – mondjuk a félretett vagyonnal –, de közben elveszti az egész életét. A pozícióját akarja védeni valaki – másokat maga mellől elmarva –, és közben teljesen magára marad. Olyanok ők, mint a darts-játékos, aki céloz ugyan, de elvéti a célt. Azt hiszi, hogy a tábla közepe felé dobja el a kis nyilat – de az máshová repül.
Jézus azt mondja: ne aggódjatok! – még valamire felhívja a figyelmet. Ilyesmikért a világ népei törik magukat! – mondja Jézus. Nem csupán arra a veszélyre hívja fel a figyelmet, hogy könnyen hasonlunk azokhoz, akik nem ismerik Istent. Hanem azt is mondja, hogy Isten országának keresése nem megszokott ebben a világban. Isten országának keresése idegen ettől a világtól. Aki Isten országát keresi, az másképpen él, mint a környezete. Ki fog lógni a többi közül. Kisebbségben marad. „Kicsiny nyáj” lesz mindig.
S ettől fogva az aggódás vagy nem aggódás kérdése nem életmód kérdés. Hanem hit kérdés. Nem arról szól ez a hit, hogy mindig minden jól fog menni, jól fog sikerülni. Többről szól ez a hit, mint a gondviselő Istenbe vetett hit. Ezért olvastam a 32. verset is szakaszunkhoz: Ne félj, te kicsiny nyáj, mert úgy tetszett a ti Atyátoknak, hogy nektek adja az Országot!

A hazatérés ünnepélye – mondtam a böjtről.
Izráel népe az Egyiptomi fogságból szabadulva menetelt az ígéret földje felé. Sok reménytelen napon, éven keresztül. Lázadva és kétségekkel kínlódva. Negyven éven át – mert várta őket az Ország. Ne félj, te kicsiny nyáj, mert úgy tetszett a ti Atyátoknak, hogy nektek adja az Országot!
A keresztyén ember sem tesz mást. Az ígéret földje felé tartunk. Valaki még kisgyermek – alighogy elindult. Valaki már évtizedek óta vándorol, akár negyven éve, kétszer negyven éve – sokszor elfáradva, olykor reménytelenségek között, olykor kételkedve. Amikor Jézus szava szerint felvettük keresztünket, és követni kezdtük Jézust, abban a reményben indultunk, azzal a hittel vándorolunk ma is, hogy vár bennünket az Ország. Ne félj, te kicsiny nyáj, mert úgy tetszett a ti Atyátoknak, hogy nektek adja az Országot!
A hazatérés ünnepélye. Amikor már nem a világ népeinek törvényei szabják meg életemet. Amikor már nem saját vágyaim és szükségleteim irányítanak. Hanem az Atya vezetése alatt élek.

Belép a tanár a tanterembe. Szemben vele a diákok. Vannak közös érdekeik: megtanulni az anyagot. De alapvetően ellentétes oldalon állnak. A tanár kikérdez, értékel, fegyelmez – miközben a diák próbálja saját érdekeit megvalósítani – akár tanul, akár beszélget, puskázik. Mikor jön el a pillanat, amikor mindkét fél – a tanár is és a diák is – ráébred arra, hogy összetartoznak, hogy együtt vándorolnak a tudás és ismeret ösvényein. Minek kell ahhoz történnie, hogy a diák felismerje, hogy tanára nélkül nem ér el céljához?

Minek kell ahhoz történnie, hogy felismerjem, hogy az Örökkévaló, a Transzcendens nem velem szemben áll, hanem az ígéret földje felé velem vándorol, Ő vezet?

Izráel népe az Egyiptomi fogságból szabadulva menetelt az ígéret földje felé.
Mi – Isten mai népe – azzal a hittel vándorolunk itt a földön, hogy vár minket az Ország.
És ezt az utat járta előttünk Jézus. Aggódás nélkül – az Atya vezetése alatt. Nem a gondviselő Istenben reménykedve, hanem abban, aki megígérte, hogy több gyermeke lesz az elhagyottnak, mint a férjes asszonynak, aki megígérte, hogy a búzaszem meghal ugyan a földben, de sokszoros termést hoz.
Az Ország felé vándorolva Jézus jár előttünk. Miért aggódnánk hát az ételért – amikor Ő táplál igéjével és testével-vérével? Miért aggódnánk a ruházatért – amikor Ő öltöztet bennünket igazságába?
Keressétek hát először Isten országát, és ezek is mind megadatnak nektek! Ámen.