Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.   Szfvár, 2019. február 17.    2. Tim 1:3-7.

Mert nem a magunk igaz tetteiben, hanem a te nagy jóságodban bízva visszük eléd könyörgéseinket. (Dán 9:18)
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Mert abban lelem kedvem.

Kedves Testvéreim!

Ahogy olvastam ezt az igeszakaszt, először a megfáradásról szerettem volna beszélni. Arról, hogy minden hivatásban szükségszerűen elfárad az ember. Akár szülő, akár házastárs, akár valamely segítő hivatásban dolgozik. És hogy ezen a megfáradáson túl lehet jutni. Hogy különleges eszközeink vannak ahhoz, hogy újra fellobogjon bennünk elhívatásunk lángja. Timóteus is elfáradt. Ezért bátorítja Pál apostol, hogy élessze fel Isten kegyelmi ajándékának tüzét önmagában.
Szóval először az elfáradásról szerettem volna beszélni. A megfáradás kezelése fontos téma. De nem fér bele egy rövid igehirdetésbe. És valami ennél sokkal fontosabbat találunk ebben az igében és a két lekcióban is. Amely talán megfáradásunkban is segítségünkre van.
Azt mondja magáról az Úr Jeremiás könyvében: Abban lelem kedvemet, hogy szeretetet, jogot, igazságot teremtek a földön. Máté evangéliumának példázatában pedig az igazságtalanságra szoktunk felfigyelni, hogy az utolsónak is annyit ad a gazda, mint amennyit az elsőnek. Tényleg ez a központja a példázatnak. De figyeljünk arra a részletre is, hogy ez a gazda három óránkként kimegy a munkaerőpiacra, hogy felvegye a munkásokat. Még az utolsó órában is kimegy. Mert számára annyira fontos az, hogy elvégezzék a munkát a szőlőjében.
Ennek a felismerésnek birtokában gondolkodunk a hivatásunkról. A vasárnap címe az volna: az elbizakodottságból odaadó istentiszteletre. Nos, inkább azt látjuk, hogy keresztyénként aligha vagyunk elbizakodottak. Sőt, inkább bizonytalanok, hogy van-e még valami esélyünk, lehetőségünk ebben a világban. Van-e még olyan eszközünk, amellyel meg lehet szólítani embereket. Persze, vannak elveink, határozott értékrendünk... és sokszor éppen ez a határozott értékrend választ el minket emberektől, és akadályoz meg abban, hogy másokat megszólítsunk.
Azt látom, hogy ma már nincsenek eszközeink. Kétségbeesetten próbálkoznak vezetői szinten a kötelező hittanoktatással. Talán két nemzedékkel ez előtt lett volna még haszna. Próbálunk modern eszközöket találni hitünk átadására: a technika mai vívmányait éppúgy, mint a közösségépítés lehetőségeit kihasználjuk. A befektetett energiához képest kevés sikerrel. Timóteus családjának három nemzedékét nevezi meg Pál apostol, akik hitben jártak... ma a fehérvári gyülekezetben alig találunk olyan családot, ahol három felnőtt nemzedék követi Jézust. Ne áltassuk magunkat: nincsenek eszközeink.
Ez azonban nemcsak az egyháznak okoz zavart. Sőt, elsősorban nem az egyháznak okoz zavart. Ennek következményeként komoly társadalmi problémák keletkeznek. Nem akarom ezeket részletezni, mert nem ez ma a témánk. Valahol mégis itt van a reménységünk. Mert Isten azt mondta: én teremtek szeretetet, jogot és igazságosságot. Ő nem nézi tétlenül, hogy a világ, amelyet teremtett, amelyet szeret, amelyért Jézus életét adta, az pusztulásra jusson.
Nincsenek eszközeink – itt állunk tehetetlenül. Nem bízhatunk abban, hogy majd felneveljük a következő nemzedéket, és kiépítjük a legjobb intézményrendszereinket: iskolákat, szociális otthonokat. Ezek sokat érhetnek oktatási vagy szociális téren, de a hit, az Isten-szeretet átadása terén vajmi keveset. Abban sem bízunk, hogy majd nagyszerű közösségépítő programokat szervezünk, családbarát alkalmakat... Jók ezek az alkalmak arra, hogy kimozdítsuk a családokat magányukból. De nem elegendőek arra, hogy Jézushoz vezessük őket. Hanem csak egyedül abban bízhatunk, hogy Isten abban leli kedvét, hogy szeretetet, jogot és igazságot teremt a földön. Igen, nemcsak Timóteusnak, hanem nekünk is folynak könnyeink. Megijedünk felelősségünk és feladataink nagyságától. De ahogy Pál hordozta őt éjjel-nappal imádságaiban, úgy emlékezünk meg mi is egymásról Istenünk színe előtt. Tudom, testvéreim imádkoznak a konfirmandusokért, akik 9-en készülnek konfirmációra, hogy élő hitre jussanak. Testvérgyülekezeteinkért azért könyörgünk, hogy ők is elvégezzék küldetésüket saját közösségeikben. Betegeinket és gyászoló testvéreinket Isten színe elé visszük – mert nekünk nincs eszközünk őket vigasztalni, de velük együtt sírunk, és erősítjük őket az evangéliummal, amellyel Isten vigasztalt minket. És sokan imádkoznak értünk, hitoktatókért, kántorokért és lelkészekért, hogy hirdessük az igét, hogy érthetően, befogadhatóan adjuk tovább Istent szeretetének jó hírét.

Nincsenek eszközeink arra, hogy az egyházat, a gyülekezetet építsük. De tudjuk, hogy Isten nekünk adta Szentlelkét. Az erő, a szeretet és a józanság Lelkét, ezért amikor megfáradunk, arra gondolunk, hogy mi ugyan gyengék vagyunk, de Istenünk erős. Mi ugyan elfáradtunk, de a Lélek ajándékai bennünk vannak. Egész bizonyosan, minden kételyt legyőzve igazolja ezt az, hogy meg vagyunk keresztelve – minket mosott meg a keresztség vize, és a keresztségben kaptuk az ígéretet a Szentlélek ajándékaira! Egészen bizonyosan igazolja, hogy a Lélek nekünk adatott, hogy a presbiterek és a hitoktatók kézrátétellel kapták a küldést.
Elbizakodottságból és kétségbeesésből egyaránt – így jutunk igaz istentiszteletre. Így erősödünk meg hivatásunkban – akár gyülekezetbeli, akár szülői vagy házastársi hivatásról legyen szó: nem saját lehetőségeinkben, hanem Isten Lelkének erejében bízva. Ámen.