Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  Fcs, Szfvár, 2019. február 3. 	Jób 42:1-6.

Gyertek, és lássátok Isten tetteit! Félelmetesek dolgai az emberek között! (Zsolt 66:5)
Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a Vízkereszt ünnepe utáni 4. vasárnapon. Megkülönböztetett szeretettel gyászoló testvéreinket, akik Hédli Jánosra, illetve Somfai Katalinra emlékezve jöttek ma közénk.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!
Én, bűnös ember!
Bűnbánati éneket énekeltünk. Az első versszak eléggé ismerős, a többit nagy ritkán vesszük elő. Nehéz is bűnbánati éneket közösen énekelni. A bűnbánat egészen bensőséges, egészen személyre szabott esemény. Akkor is, ha elhangzik az istentiszteleten a felszólítás, hogy „valljuk meg bűneinket!” Nem volna jó, ha valaki csak azért vallaná magát bűnösnek, mert így illik. Néhány emlékért nagyon hálás vagyok, amikor azt mondta valaki: „nem, nem vallom magam bűnösnek”.
Jób is ilyen ember volt. Barátai rá akarták beszélni, hogy Isten előtt mindenki bűnös – és milyen igazuk volt! Jób mégis ragaszkodott végig igazságához. De nemcsak ő, hanem Isten is azt mondta róla az elején: nincs hozzá fogható, feddhetetlen és becsületes ember. Most mégis Jób bűnbánatot tart porban és hamuban.
Mi történt közben? Mitől indul meg az ember annyira, hogy tényleg bűnbánatot tartson? Ahogy látjuk a történelmet, nem az indítja meg az embert, hogy valami rosszat tett. A legsúlyosabb tetteinket is merjük vállalni az egész világ előtt. Ami megváltoztat, az a találkozás.

Azt is el kell mondanom, hogy van másfajta bűnbánat is. A félelem gyötrelme. Ez is találkozás – de csak magammal. Szembesülés gyöngeségemmel, bukásommal, kudarcommal, vereségemmel. Ez nem is annyira bűnbánat, mint a bűn terhének hordozása. Van egy emlékem: nagy, nehéz bőröndöt cipeltem hosszú úton. A bőrönd egyre súlyosabb lett, végén már szinte csak lépéről lépésre vánszorogtam. Ilyen az, amikor hordozom a bűnöm. Egyre súlyosabb, egyre reménytelenebb. Pilinszky János Végkifejlet c. verse nekem ezt a reménytelenséget, magamra maradottságot fejezi ki:
Magam talán középen állok.
Talán este van. Talán alkonyat.
Egy bizonyos: későre jár.
Jób egészen másfajta bűnbánatot tart. Érezhető ez a szavaiból. Pedig még rajta a betegség, még semmi nem változott a körülményeiben – de ez a bűnbánat már valójában maga a békesség. Ahogyan Péter is leborult Jézus előtt a csónakban, mikor a temérdek halat fogták: Menj el tőlem, mert bűnös ember vagyok, Uram! De ez a bűnvallás nem gyötrelem, hanem valami egészen más. Ahogyan ennek az éneknek befejező versszaka is mondja: Meghallgattál, már semmi kétség! Mert megtörtént a találkozás.

Ha hittanórán lennénk, biztosan kérdeznék: hogyan lehet Jézussal találkozni.
De nem tudok erről beszélni. Tudnék mondani eseményeket, amelyeket átéltem. Ezek személyes események – az enyémek. Másnak máshogyan, máshol és máskor adatik találkozása. Csak azt tudom mondani: a találkozásban valóban minden átalakul.
Valami nagyon érdekes van ebben a Jóbi történetben. Jóbot szenvedései közben barátai próbálják meggyőzni, hogy tartson bűnbánatot – sikertelenül. Felsorakoztatják minden tudásukat, felhalmozott ismeretüket, amellyel Istent megismerték – de a szenvedő Jób mindezt elutasítja. S most, amikor találkozott Istennel, kiderül, hogy ugyanolyannak ismerte meg Istent, amilyennek leírták barátai. A tanítás helyes volt. És mégis teljesen hibás – mert a tanítás találkozás nélkül, a dogma személyes ismeret nélkül értelmezhetetlen.

Ami megváltoztat, az a találkozás. A tanítványok már ismerik Jézust. S mégis, amikor szavára elül a szél, elcsendesedik a tenger, csodálkoznak: ki ez, hogy a szelek is, a tenger is engedelmeskednek neki. Nemcsak Jézus hatalmával találkoztak ott, hanem irgalmas hatalmával találkoztak. Azt tapasztalták meg – mint Jób is – hogy világokat formáló hatalmát értük és javukra állítja szolgálatba. Azt tudom testvéreimről, hogy az életünket felforgató viharokkal találkoztak már. Úgy kívánom, hogy ha eddig nem találkoztak volna,  találkozzanak azzal a hatalommal, amely megtart vészben és viharban, életben és halálban. És ha eddig csak illemből mondták: vallom magam bűnösnek, megszülessék testvéreimben is ez a bűnvallás – nem gyötrelemmel, hanem azzal a békével, hogy az irgalom hatalmát ismerik.

Ami megváltoztat, az a találkozás. A szeretet hatalmának ismerete. Nem csoda, ha Pál apostol, aki maga is átélte ezt a találkozást, annyit ír a gyülekezetnek: Senkinek se tartozzatok semmivel, csak azzal, hogy egymást szeressétek. Mert nem a dogmák, hanem a találkozás ereje adatott nekünk megtartó erőként. Ámen.