Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  Szfvár, 2018. október 31.     Jn 8:31-36.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!
Egyedül Jézus
Próbálom magam beleképzelni ebbe a beszélgetésbe. Teljesen megértem a zsidókat, akikkel Jézus beszélget. Amit Jézus mond, vádként hangzik, az emberben pedig ott ég az ösztön, hogy védekezzék, hogy igazolja magát. „Nem voltunk szolgái senkinek” – mondják a zsidók. Nyilván ők is tudják, hogy mennyiféle kötöttségben éltek, hány nagyhatalom árnyékában, milyen politikai lavírozások között. Amikor azt mondják, nem voltunk szolgái soha senkinek, akkor valami egészen különlegeset állítanak. Nem hazudnak, sőt. Azt vallják, ismerik a sztoikusok felismerését, hogy a szabadság belül kezdődik el. Hogy lehet külső körülmények ellenére, elnyomó hatalmak között, a szegénység fogságában, a kiszolgáltatottság ellenére is szabad az ember. És azt mutatják, milyen erős a hitük: a törvény, amelyet megtartani igyekeznek, szabadságot ad. Aki Isten törvényét megtartja, számíthat Isten szabadító tetteire és csodáira. Bárcsak tudnánk ma vallani, bárcsak mondanánk mi is velük ilyen igényesen, lelki mélységében átgondolt szavakkal: Nem voltunk szolgái senkinek!
Szóval értem, hogy ilyen hevesen, ilyen kitartóan, ilyen megfontoltan védekeznek Jézus szavaival szemben. Hát nem hasonlókat élünk-e át, amikor valaki megkérdőjelezi a mi hitünket, ha kétségbe vonja, hogy elegendő-e az az üdvösségre? Ha valaki azt mondaná, hogy ő többet és jobbat tud annál, amit az evangélikus hit vall? Értem, hogy a zsidók miért álltak ellent Jézusnak.

A reformáció egyik fő gondolata ugyanilyen nehezen fogadható el: Solus Christus. Egyedül Krisztus. Sokan hangoztatják ezt – és nagyon nehéz magunkra alkalmazni. Most nem is az olyan dolgokra gondolok, mint a munkahelyi előmenetel vagy az egészség. Hanem csak az üdvösség dolgaira. Valljuk, hogy egyedül Krisztusért van üdvösségünk. De azonnal keressük: mit kell tennem. Mit lehet tennem? Egyedül Krisztusért – aztán mégis arról beszélünk, hogy az ember – vagy a gyülekezet, az egyház –  mennyire szolgálatkész, mennyire erős a hite, mit ért el az imádságával, az igehirdetésével, missziói munkájával. Pedig a Solus Christus – az Egyedül Krisztus – felismerés éppen azt jelenti, hogy az ember semmit nem tehet. Az üdvösségünk, hitünk dolgaiban csak Isten cselekszik, csak Krisztus az alany. Maradjatok meg az én igémben, akkor megismeritek az igazságot, és az igazság megszabadít titeket. Az ember nem tehet többet: maradjatok meg az én igémben. Hallgassátok szavamat. Nem több, amit az ember tehet. Nem a jóság, nem a kegyesség. Csak ennyi: maradjatok meg az én igémben. Minden mást az Ige végez bennünk. Megismerteti velünk az igazságot, és szabaddá tesz.

És itt Jézus mond egy nehéz mondatot: Aki bűnt cselekszik, az a bűn szolgája. De ki ne cselekednék bűnt? Ugye, nem vagyunk szabadok! A bűn szolgái vagyunk. Minél inkább ismerjük Jézus tisztaságát, igazságát, annyival inkább fájlaljuk, hogy szolgái vagyunk a bűnnek. Tudjuk, hogy Krisztus megváltott minket a bűnből és halálból – annyival inkább szenvedünk, hogy még mindig a bűn hatalma alatt élünk. Lehetne mondanunk, mint a zsidók mondták – nem vagyunk szolgái senkinek –, de nem volna igaz. A bűn szolgái vagyunk.
Egyedül Jézus a Fiú. Egyedül Jézus marad meg az Atyai házban. Egyedül Jézus az örökös. Nincs más, csak Ő. Ha a Fiú megszabadít titeket, valóban szabadok lesztek. – mondja Jézus. És lassan gyúlni kezd bennünk a vágy: Uram, aki egyedül szabad vagy, Jézus, aki egyedül Te vagy a Fiú – adj szabadságot nekünk! Nincs önérzetünk, nem hivatkozunk filozófiai ismeretre, nem hivatkozunk szellemi örökségre – Ábrahámra vagy Lutherra –, nem gondoljuk, hogy olyan teológiai magasságra jutottunk volna, hogy szabadok lennénk. A bűn szolgái vagyunk. Jézus, Te adj szabadságot népednek! Ámen.