Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  Fcs, Szfvár, 2018. október 7.  Lk 13:10-17.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

Krisztus munkálkodik
Hálaadásra hívtunk mindenkit. Betakarítási hálaadásra. Hogy fáradoztunk – a munkahelyen, a családban, sokan itt a gyülekezetben, fáradoztunk a kertben – és munkánknak eredményeit szeretnénk megköszönni Istennek.
Egészen figyelemfelkeltő Pál apostol okfejtése: mindenki dolgozzék... Ne csupán azért, hogy ne kelljen lopni. Ne csupán azért, hogy tisztes megélhetést biztosítson magának, hanem hogy legyen mit adnia a szűkölködőknek. Mostanában láttam ilyen képeket: a kerítésre kitéve egy-egy szatyor alma, mert bőven termett: vigye bátran, akinek szüksége van. Milyen szép gondolat: nem hagyom sem elrothadni, de nem is főzöm ki pálinkának, hanem vigye, akinek nem jutott.
A gyülekezetben is ezt gondoltuk végig: nem magunkért fáradozunk. Szeretnénk, hogy azoknak legyen rend a templomban, szépen díszített oltár, barátságos fogadtatás, (megszólító alkalmak sora), akik szűkségük van az evangéliumra, a gyülekezeti közösségre, a Krisztussal való találkozásra. Nem magunkért fáradozunk.
És most szeretnénk megköszönni Istennek mindazt, amit sikerült elérni. Ezért vannak itt ezek a termények. Munkánk eredményét, jó ízét jelzik.
(Itt Fehérváron ez egybekötődik két másik megemlékezéssel: a gyülekezeti ház felszentelésének ünnepével és az aradi vértanúkra való emlékezéssel. Mindkét megemlékezés beleillik ebbe az ünnepbe. Akik életüket áldozták a hazáért – értünk áldozták életüket, hogy a szabadság szeretete minket meggazdagítson. Akik építették ezt a házat – nekünk építették, hogy ne kelljen szűkölködnünk. Ugyan 23 évvel ezelőtt szenteltük fel ezt a házat, de őseink hagyatékából épült fel: a Megyeház utca 17-ben álló, a mostani Museum Café épületének értékéből épült fel ez a ház.)
Az evangéliumi történet még fokozza hálánkat. Sokszor mondják: Isten segítségét kérem ebben vagy abban. Néhány azt értik ez alatt: én teszek valamit, és Isten megsegít. Vagy: besegít. Mások azt gondolják: Isten tesz valamit, és én is hozzáteszem a magamét.
Szeretném elmondani – a keddi bibliaórán még erre nem figyeltem föl – hogy közvetlenül a történet előtt a terméketlen fügefa példázatát mondja el Jézus. Vágd ki – szól a vincellérnek a gazda – minket foglalja itt a helyet. A vincellér pedig azt válaszolja: még ebben az évben megtrágyázom, megkapálom, megmetszem, hátha terem jövőre. Jézus magáról beszél itt. Ő a vincellér. S aztán bemegy a zsinagógába és meggyógyítja ezt az asszonyt. Aki képtelen a munkára, akit megkötözött a betegség lelke, azt Jézus meggyógyítja. Munkára képessé teszi. Nincs itt szó arról, hogy az asszony kérte volna a gyógyulást. Nincs szó arról, hogy akár csak hite lett volna – nem, ő azt semmivel nem segítette elő, semmivel nem járult hozzá, nem működött közre. Az asszony semmit sem csinált. De Krisztus munkálkodik! Krisztus feloldja bilincseiből. Kiszabadítja függőségéből, megkötözöttségéből.
Nem tudom, hogy amikor Jézus meggyógyította azt az asszonyt, mennyi munkát volt képes végezni. Azt tudom, hogy felegyenesedett, és dicsőítette Istent. Nem írja az evangélium, hogy újra főzött vagy kapált volna. Azt írja, hogy dicsőítette Istent. Nyilván volt miért dicsőítenie – mert Krisztus munkálkodott, és a terméketlen fügefát termővé tette: akit eddig megkötözött a betegség lelke, az most szabadon dicsőítette az Urat.
Krisztus munkálkodik. S ha megkötöz bennünket a gonosz valamilyen lelke – amikor belefáradunk munkánkba, amikor értéktelennek látjuk, amit végzünk, amikor kevés az eredmény, amikor azt látjuk, hogy csak magunkra számíthatunk – akkor Ő szabadít meg, Ő oldoz fel, hogy amit végzünk, hálaadással, szabadon végezhessük. Hálát adva az Atya Istennek, hogy kicsiny erőnkkel is szolgálhatjuk őt. Ámen.