Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Gárdony, Szfvár, Sárosd, 2018. június 22. 
	                                    5. Móz 32:1-9.

Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a Szentháromság ünnepe utáni 8. vasárnapon. Heti igénk Pál apostolnak Efezusiakhoz írt leveléből való: Mert egykor sötétség voltatok, most azonban világosság vagytok az Úrban: éljetek úgy, mint a világosság gyermekei. A világosság gyümölcse ugyanis csupa jóság, igazság és egyenesség. 
Ezen a héten kétszer álltunk ravatal mellett. Elbúcsúztunk Rehák Terézia testvérünktől és Szalczgruber Józsefné testvérünktől. Mindkét temetésen ezt az igét olvastuk – a sötétség felett győzött a világosság, a halál felett Jézus, aki feltámadt a halálból. 
Szentháromság ünnepe után Isten hívásáról hallottuk az Úr szavát: akkor szólított meg az Úr, amikor sötétségben jártunk. Az előző vasárnapokon arról hallottunk, hogy nem akarja, hogy sötétségben maradjunk. Ezért a keresztség által, a hit által megszentel bennünket. S ma újabb ajándékát halljuk az Úrnak: az igehirdetést. A Krisztusról szóló evangéliumot, amely megtisztít, amely sötétségből világosságra hív. 
Az istentisztelet elején azt vizsgáljuk meg magunkban, hogy mit jelent nekünk az igehirdetés. Végiggondoljuk-e az igét, elmélkedünk-e rajta, engedjük-e, hogy megmossa, megtisztítsa gondolatainkat, életmódunkat, beszédünket és egész életünket?
Kezdő énekünk a Szentháromságot hívó imádság lesz: Úristen, most Eléd lépek. 81. számú ének ez. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

A Kr. előtti 3. században élt a görög matematikus, fizikus, Arkhimédész, amikor a kétkarú emelő elméletét és használatát felfedezte, azt mondta: „Adjatok egy szilárd pontot, és kifordítom sarkaiból a világot!” 
Nem tudom, találtak-e szilárd pontot azóta, azt látom, hogy a világ sokszor és több tekintetben kifordult sarkaiból. A felépítmények – mint társadalom, család, sőt: község, mint az egymást segítő, egymásra számító közösség tere – rendre lebomlanak, vagy egészen megváltoznak. 
Mózes ebben az énekben Istenről, mint szilárd pontról beszél. Kőszikla ő, tetteiben tökéletes, mert igazságos minden útja. Hű az Isten, nem hitszegő, igaz és egyenes ő. Nem akarja a világot sarkaiból kiforgatni – ha valamit akar, hogy a sarkaiból kifordult világ visszatérjen eredeti rendjére. Isten, a mi Urunk, a szilárd pont. Van ebben a valóságban valaki, aki igaz és egyenes. Van valaki ebben a valóságban, aki megbízható és hűséges. Van valaki ebben a valóságban, akinek igazsága és tisztasága örök, teljes, változatlan. 
Persze nem tudom, mit kezd a világ, az állandó változásban lévő világ, a mindig újra törekvő világ, a régit hátrahagyó világ mit kezd Istennel, a Sziklával, az Örökkévalóval? Nem tudom, hogy nem csupán az elmúlás kényszere alatt nyögve döbbenünk rá az állandó, az örök hiányára? Nem tudom, nem csak akkor kezdünk-e keresni valami állandót, valami szilárd pontot, amikor a mi terhünkre változik az igazság, amikor mi maradunk alul, amikor vesztessé válunk, amikor reménytelenné válik a változtatás eszménye.
S akkor olvassuk az evangéliumot: Óvakodjatok a hamis prófétáktól! Akik azt hirdetik, hogy erős vagy, hogy mindenki saját sorsának kovácsa, hogy teljesítsd ki önmagadat! Óvakodjatok a hamis prófétáktól, mert belül ragadozó farkasok. Jézus mond nagyon hasonló gondolatot János evangéliumában: Én vagyok a jó pásztor, akik előttem jöttek, mind tolvaj és rabló. És hát előtte jöttek a próféták, Keresztelő Jánossal az élen, meg Dáviddal és Mózessal az élen. Mind tolvaj és rabló... Egyedül Ő a jó pásztor. Ez azért kemény. S ebben az evangéliumi szakaszban sem mond mást. Mindenki más hamis próféta. Gyümölcseikről ismeritek meg őket. Mert mindenki másnak szava csak felfedte a bajt, nem gyógyított. Egyedül Jézus szava gyógyít. Egyedül Jézus terem életet bennünk: nem önmegvalósítást, nem az elvárásoknak való megfelelést, nem a kor ideáljának megvalósítását – pillanatnyi sikerek ezek. Egyedül Jézus terem életet bennünk. Mert nem sorolja bűneinket – ahogyan Mózes egyből a nép hűtlenségét veszi sorba – hanem magára vette azokat. Megváltónk kiomlott drága, szent vére mossa bűnös szívünk hófehérre – ahogy régi szlovák énekünk mondja. (199. Dicsőítünk, Krisztus) Felvitte a keresztre, és eltörölte a kereszten azokat. Ő az egyetlen, aki nem hamis próféta, aki életet terem bennünk! Minden igaz igehirdetés Őróla szól. Minden igaz igehirdetés arra késztet, hogy saját vétkeink súlyát lássuk Jézus keresztjén, hogy megfontoljuk, észrevegyük, mit tett Jézus értünk. A mai lélektan azt mondja: interiorizálás. Magunkba építjük azt, amit hallottunk. Nem külső esemény csupán az Úr hűsége, egyenessége, hanem minket érintő esemény. Ahogyan a keresztségnél bennünket ér a víz, felettünk hangzik az ige. Nem külső esemény csupán, hanem megszólító, személyes valóság. Krisztus megtisztított engem a keresztségben. 

S persze az interiorizálás folytatása, elmaradhatatlan következménye, az exteriorizálás. A belül megélt valóság kivetítése, megvalósítása. Az igehirdetés – a Krisztusról szóló bizonyságtétel megváltoztat bennünket. A szilárd, a biztos pont talán nem a világot fordítja ki sarkaiból, hanem a mi tökéletesnek hitt, látszólagos létünket formálja valóságos igazsággá. Krisztus magára vette bűneinket, hogy mi Isten igazsága legyünk. Meghalt vétkeinkért, és feltámadott megigazulásunkért – vallja Pál apostol. 
Nem a törvény változtat meg. Nem az új lehetőségek felismerése. Nem énünk kiteljesítése. Hanem az evangélium. Ha a Krisztusról szóló igehirdetés személyessé válik. Mert egykor sötétség voltatok, most azonban világosság vagytok az Úrban: éljetek úgy, mint a világosság gyermekei. A világosság gyümölcse ugyanis csupa jóság, igazság és egyenesség. Ámen.