Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.     Szfvár, 2017. november 5. 	Jer 29:1-14.

Ne győzzön le Téged a rossz, hanem te győzd le a rosszat a jóval. (Rm 12.21)
Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet Isten igéjével a Szentháromság ünnepe utáni 21. vasárnapon. A rossz és a jó küzdelme ismert – sorra éljük át erkölcsi döntéseink súlyát. Jót vagy rosszat választunk. Az azért izgalmas, hogy lehet ugyan a rossz helyet jót választani – emberi érték szerint –, ám a jó választásával még nem győzzük le a rosszat. Amiről Pál apostol beszél, nem erkölcsi választás, nem etikai dilemma, hanem hitünk harca. Nem a mi vereségünk vagy győzelmünk, hanem Krisztus győzelme bennünk. 
Istentiszteletünk elején a 76. sz. éneket énekeljük. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és a mi Urunktól, Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim! 

Hogyan viszonyulunk az ígéretekhez, Isten cselekvéséhez és saját feladatainkhoz? Mi a cselekvés és a hit kapcsolata? Vajon hinni azt jelenti, várom, hogy Isten cselekedjék, vagy azt jelenti: tenni valamit az ígéretek elnyerésére?
A felolvasott történet egészen sajátságos. Izráel vezető rétegét, jómódú lakosságát fogságba hurcolta Nebukadneccár babilóniai király. Jeremiás próféta már kezdet kezdetétől hangoztatta, hogy ne szálljanak vele szembe, mert Babilónia királya Isten büntető eszköze. Inkább alázzák bele magukat Isten büntetésébe, és térjenek meg. 
Ezzel szemben a nép hősiesen védekezett, és a szabadság gondolata mindig ott égett szívükben. Még a fogság idején is hordozták a hamis próféták által hirdetett gondolatot, hogy csak rövid idő a fogság, készülni kell a szabadulásra, sőt siettetni lehet zendüléssel, forradalommal. Jeremiás levele ez ellen a hazafias hév ellen szólt. Ne akarjanak kitörni Nebukadneccár hatalmából, hanem várják Isten szabadítását, és addig éljenek teljes életet. Ne engedjék sem számbelileg fogyni népüket, sem szellemileg leépülni. Ne keveredjenek el a babilóniaiak közé, ne vegyék át vallásukat, kultúrájukat, hanem őrizzék meg identitásukat idegen földön. 

A történet egészen sajátságos. A kérdés újra és újra visszatér Izráel történetében és a keresztyénség történetében, a hívő ember saját életében is. S az esetek nem egyformán futottak végig a történelem fonalán. Mert volt, amikor az ember kezébe vette a cselekvést, mint Jákób, amikor az elsőszülöttségi jogát csellel valósággá tette. S volt, amikor nem volt mit tenni, várni kellett Isten beavatkozására – mint Mózes esetében a Vörös-tengernél. Ti maradjatok veszteg – mondta a népnek Mózes – az Úr majd harcol értetek. Volt, amikor Isten és az ember együtt cselekedett – mint Gedeon esetében, ahol ugyan nagyon csökkentett létszámban, mégiscsak sereget verbuvált Gedeon az ellenség kiűzésére. Egyszóval nincs általános recept arra, hogy hogyan viszonyulunk az ígéretekhez, Isten cselekvéséhez és saját feladatainkhoz. 

Isten ígér valamit – s vajon ő teljesíti azt be, vagy nekem kell beteljesítenem? Hordozok valami ígéretet, vágyat, tervet – de Istentől való-e vagy saját elképzelésem, vágyam és tervem fontam-e bele? 
S a jeremiási történet vajon nem szöges ellentéte-e az '56-os forradalomnak, a hősies küzdelemnek a szovjet megszállókkal szemben? Mert Jeremiás türelmes várakozásra intett: ne menjenek Isten cselekedete elé – a forradalomban pedig a bátor cselekvők előtt hajtunk fejet. 
Az 59 éve, éppen november 4-én beiktatott Káldy Zoltán püspök elképzelése a jeremiási igére hivatkozva: építsük, építse az egyház is a szocializmust. Mert annak békességétől függ az egyház békessége. Nemcsak abban az értelemben, hogy a békés világban békén hagyják majd az egyházat, hanem abban az értelemben, hogy a szocializmus és az egyház célja nem esik messze egymástól. 
Mégis, legtöbben érezték, hogy ez nem igaz, nem Istentől való. Ha elhallgatjuk az Isten törvényét és evangéliumát, ha csak visszafogottan, cenzúrázottan hirdetjük, akkor nem járunk igaz úton. 
Vagy gondoljunk egészen személyes példákra. Egy mélyen hívő házaspár beszélt a fiataloknak a párválasztásról. Tudjátok, mennyit imádkoztam azért az Úrhoz, hogy hozzám illő párt kapjak – mesélte az asszony. Mire a férj folytatta: és nekem mennyit kellett udvarolnom, míg észrevettél engem! 

S persze a hit harca másként is folyik. Megjelent a hír, a francia bíróság le akarja szedetni II. János Pál pápa szobráról a keresztet, mert köztéri alkotás csak ideológiai semleges lehet. Erre valaki – egy keresztyén ember – azt írja: újabb ok, hogy gyűlöljük a franciákat. Vajon a hitünkhöz tartozik-e a gyűlölet, az általánosítás? De hogyan másként tudom a félelmemet, a határozott meggyőződésemet, politikai hovatartozásomat, ideológiai elkötelezettségemet kifejezni, megélni? A hit harca. 
A hit harca, ami a kamaszokban is zajlik – meg hát sokakban felnőttként is tovább, amikor igazságtalanságokat, háborúságokat, ártatlan szenvedéseket látnak: hol van az Isten? 

A történet egészen sajátságos. Mindegyikünk története más. Ami Jeremiás korában válasz volt, ma nem biztos, hogy igaz. Hogy mikor hű az ember, arra nem tudok válaszolni. Csak bátorítom magam, s magammal együtt testvéreimet, hogy ne akarjuk megspórolni a hit küzdelmeit. Ne akarjuk kikerülni Istent, kihagyni a számításból. Ha nem is tudunk jó válaszokat találni kérdéseinkre, a hitünkért folyó küzdelmet soha nem akarjuk lezárni. Ne győzzön le minket a kényelem, a megszokás, a hagyomány, a többség válasza, a divat. Hanem győzzön bennünk maga az Úr. 

Mert arról egészen meg vagyok győződve, hogy ezekben a küzdelmeinkben nem marad néma az Úr. Ahogyan a királyi főembernek végül mégis válaszolt, úgy fog minden küzdőnek, kérdezőnek keresőnek válaszolni. 
Egészen meg vagyok győződve arról, hogy ezekben a küzdelmeinkben nem marad néma az Úr. Hiszen Jézus maga is megkísértetett, hitében próbára tétetett. Ő maga is szenvedett attól, hogy hallgat az Isten – ezért kiáltott a kereszten: Én Istenem, miért hagytál el engem – de az Úr mégis szólt: feltámasztotta Jézust a halálból. A feltámadás a sokáig hallgató Isten megszólalása, válasza kérdéseinkre. Az Úr mégis szólt – késve, hiszen Jézus meghalt a kereszten. S mégis pont akkor, amikor kellett, hogy a mi hitünk meg ne haljon, hanem Krisztussal együtt életre keljen. 
Nincs biztos válaszom arra, hogy az ember miként cselekszik jól. De azt teljes bizonyossággal vallom, hogy az Úr hűséges marad hozzánk, amikor a hit harcát vívjuk. S azért állhatunk meg a hitben, mert Ő győzött bennünk, mert Ő kiállt mellettünk hűségesen. Ámen.