Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  Gárdony, Szfvár, Sárosd, 2017. október 8.	Ézs 49:1-6.

Az a győzelem, amely legyőzte a világot, a mi hitünk. (1 Jn 5,1-5)
Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a Szentháromság ünnepe utáni 17. vasárnapon ezzel az igével. Az egyház egységéről lesz ma szó, hadd köszöntsem hát gyászoló testvéreinket. Rumy Ernőnére emlékezünk ma velük. S hadd köszöntsem a keresztelésre érkezetteket úgy, ahogy Jézus köszöntötte a tanítványait: Békesség néktek! 
Gyermekek evangéliuma
S hadd köszöntsem Havasi Albertné testvérünket. Ő húsz éven keresztül dolgozott a lelkészi hivatalban. Ma szeretnénk elbúcsúzni tőle, megköszönve Istennek húsz esztendőt. Csak a munkából engedjük őt el, a gyülekezetben szeretnénk megőrizni. Az egyház ugyanis nem küld senkit nyugdíjba, a Krisztus testének tagja marad az is, aki visszavonul a szolgálatból. 
Egy kis ajándék…
Istentiszteletünk elején…

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Az egyház egységét hirdeti ez a vasárnap. Sokfélék vagyunk – a köszöntésből is kiderült… de nem azt a mostanában hangzatos – és sokak szemében lejáratot – gondolatot szeretném megütni, hogy fogadjuk el a másságot. Az egyház egysége nem abból születik, hogy elfogadjuk, hogy vannak tőlünk különböző emberek. Ez a fajta egység-keresés mindig arra késztet, hogy valamiről lemondjunk, ami a sajátunk. Mint amikor a lelkész látogatásakor a családfő büszkén mesélte: Nagytiszteletű úr, nálunk soha sem volt semmiféle vita abból, hogy egyikünk ilyen, másikunk olyan felekezetű. S aztán kiderült, persze, nem volt, mert nem vettek részt egyik felekezet életében sem. Nincs vita, hiszen lemondtunk minden értékünkről…
Ha nincs kompromisszum, nem lehet egységre törekednünk. Ahhoz, hogy egy csapat működjék, mindenkinek valamit engednie kell, alkalmazkodnia kell. Igen. Ady pontosan írta le az emberi természetet: Vagyok, mint minden ember: fenség, / Észak-fok, titok, idegenség, / Lidérces, messze fény, / Lidérces messze fény. //  Miközben valljuk, hogy társas lény az ember – a teremtés története ezt erősíti – mégis az emberi nem végtelen sok atom, nemcsak önálló létező, hanem egymást elidegenítő, egymást taszító létező. Miközben ég bennünk a vágy a társ iránt, a közösség iránt, mégis különbözőségünket éljük meg legerősebben. S ha valaki meg akarja őrizni értékeit, akkor óhatatlanul szembekerül azokkal, akik más értékeket vallanak. És ez igaz az egyházra is. Ez igaz a hitre is. 
Amikor tehát az egyház egységéről gondolkodunk, nem önmagunkból indulunk ki. Hanem Jézus Krisztusból. Őrá mutat már az ószövetségi próféta is. Ő az, aki próbálta összegyűjteni népét, mint tyúkanyó a fiókáik a szárnyai alá. Ő az, aki hasztalan fáradozott, hiába pazarolta erejét. Pedig éles kardként hangzott népe körében szava, pedig hegyes nyílként mindig telibe találtak példázatai. Mégis kivetették őt – megfeszítették és megölték. De az Atya kevésnek találta, hogy népét gyűjtse egybe, a pogányok, a népek világosságává tette őt. Feltámadásának evangéliumával indultak útra a tanítványok, és zsidók és görögök, férfiak és asszonyok, szabadok és rabszolgák egyaránt hitre jutottak, felszabadultak megkötözöttségeikből, megerősödtek fáradtságukban, megvigasztaltattak gyászukban. 
Amikor az egyház egységéről gondolkodunk, Jézusra tekintünk. Ő adta azokat az ajándékokat, amelyek egybekötnek minket: Egy a test – azaz az egyház –, és egy a Lélek, aminthogy egy reménységre kaptatok elhívást is (az örök életre): egy az Úr – az értünk megfeszített Jézus –, egy a hit, egy a keresztség, egy az Istene és Atyja mindeneknek – írja Pál apostol. Nem vagyunk egyformák. Egyikünk szeret énekelni, a másik nem. Az egyik kisgyermekeket is vár a keresztségnél – a másik szerint előbb kell hitre, személyes hitre jutni. Az egyik térdelve veszi az úrvacsorát, a másik bemártva, a harmadik talán csak emlékszik Jézus halálára eközben, a negyedik misztikus közösséget él meg Krisztussal. Mennyifélét teszünk – de az úrvacsora, a keresztség, a hit, a Krisztus, aki megváltott – mégis egy. És egybekapcsol. Ezért nem kell válogatni a helyeket: mert mégis ugyanannál az asztalnál kapunk helyet: a mennyei Atya asztalánál. Minket szétválaszt élet és halál – de élőket és holtakat egybeköt a Krisztus, akiért helyünk van az Atya asztalánál. 
Amikor az egyház egységéről gondolkodunk, Jézusra tekintünk. Ő győzte a le a világot, a mi atomizált, darabjaira hullott világunkat. Ő teremtett egységet. Igyekezzetek megtartani a Lélek egységét a szeretet kötelékével! Ámen.