Author: Mumin
Last saved by: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Fcs, Szfvár, Sárosd, 2017. augusztus 13.      Lk 16:1-12.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Van ebben a példázatban néhány kifejezés, ami megragadott. Nem mindegyikkel jutottam dűlőre, mégis hadd beszéljek ezekről a testvéreknek. 
Az első kifejezés: „… hogy befogadjanak titeket az örök hajlékokba”. Így fejezi be Jézus tanítását. Hát nem tudom. Felnézek azokra az emberekre, akik tudják a céljukat. Akik küzdenek azért, áldozatot hoznak azért. Kitartanak a céljuk eléréséért és kitartanak a céljuk mellett. A céltudatos és célratörő emberek imponálnak. Azért Jézus szava egészen mellbe vág: „… hogy befogadjanak titeket az örök hajlékokba”. Minden iskolaév elején készítünk tantervet: innen ide szeretnénk elérni a diákokkal. Készítünk gazdasági tervet: ezt és ezt szeretnénk megvalósítani ilyen és ilyen ütemezéssel. Egy asszony combnyaktörés után kérdezte aggódva: „mikor fogok újra járni”. A kérdés azonban már terv. Jézus szava egészen meglepő: „… hogy befogadjanak titeket az örök hajlékokba”.
Valójában átalakítja gondolkodásunkat. Hiszen sokan úgy látják, hogy mennél idősebb az ember, annál kevésbé tud tervezni. Annál nehezebben mondja, hogy mit szeretne egy év, egy hónap múlva tenni. Jézus viszont olyan célt állít elénk, amely mindig tartást ad, „… hogy befogadjanak titeket az örök hajlékokba”.
Thomas Mann Királyi fenség c. kisregényében a szerelembe esett hercegnek ígéri támogatását tanácsadója: „azzal a feltétellel, hogy királyi fenséged nem tekinti önző és kicsinyes módon csak a maga boldogságát, hanem, amint ezt magas hivatala is megköveteli, személyes sorsát a nagy egész szempontjából nézi.” A cél, amihez ragaszkodunk, amiről nem vesszük le tekintetünket, s ami egész éltünk folyamán megrajzolja utunkat, az, amit Jézus mond: „… hogy befogadjanak titeket az örök hajlékokba”. Ennek szempontjából nézzük a saját céljainkat. A tanítást, a pályánk ívelését, a lábtörésből való gyógyulást és gazdasági tevékenységünket. „… hogy befogadjanak titeket az örök hajlékokba.”

A másik kifejezés: „E világ fiai – és a világosság fiai”. Ezek szerint e világ fiai és a világosság fiai különböznek. Aki e világ fia, az nem a világosság fia. És aki a világosság fia, az nem e világ fia. Ugyanabban a világban élnek, nem lehet őket felismerni a ruházatról és az étkezésükről. Nem lehet őket felismerni a szokásaikról – hogy lottóznak-e, sétálgatnak-e a főutcán, hogy meghallgatják-e a Hulligans koncertet vagy kizárólag keresztyén zenét hallgatnak, hogy adnak-e pénzt a koldusnak az utcán vagy nem adnak. S mégis különböznek az e világ fiai a világosság fiaitól. Talán abban – így gondolkodtam régebben –, hogy a világosság fiai azon fáradoznak, hogy befogadják őket az örök hajlékokba… Vagy még inkább az a különbség köztük, hogy s világosság fiai tudják, kihez tartoznak, hogy kinek tartoznak elszámolással, hogy ki bízta meg őket, hogy kinek a fénye veszi körül őket, hogy kinek a dicsőségét keresik. Mert ez a példázatbeli sáfár gazdája, megbízója dicsőségét kereste azzal, hogy a váltókra kisebb összeget íratott. Hiszen a nagyvonalúság, az elengedés a gazda kegyességét, jóságát – jó hírnevét erősítette. Hogyan tette volna tönkre őt anyagilag még akár ilyen nagyvonalú elengedés is? Gazdag ember volt az. A dicsőségét, a hírnevét viszont növelte nemcsak a kedvezményezettek előtt, hanem mindenki előtt. 
Szóval a különbség a világosság fiai és e világ fiai között az, hogy kinek dicsőségét keresik, amikor sétálnak a főutcán, amikor Hulligans koncertet hallgatnak, amikor adakoznak vagy más jót tesznek. S be jó volna, ha legalább olyan leleményesek volnánk ebben, mint amikor saját elfogadottságunkért, megbízhatóságunk igazolására, igazságunk bizonyítására, lelkiismeretünk megnyugtatásáért fáradozunk. Be jó volna, ha olyan leleményesen tudnánk Krisztusról bizonyságot tenni, mint amilyen leleményesen védjük a magunk igazát, és be jó volna, ha olyan szenvedélyesen hirdetnénk Isten országát, mint amilyen szenvedéllyel hirdetjük egy-egy dologban való jártasságunkat!
Amikor erről beszél Jézus, a tanítványainak szól. S van abban valami bátorító, hogy ezeket a férfiakat, akiket annyiszor mutatja be az evangélium értetlennek, hitetlenkedőnek, mégis világosság fiainak nevezi Jézus. Van valami bátorító, hogy ezeket az esendő embereket, a tanítványait, világosság fiainak mondja. Akik tehát a világosságból, Istenből születtek. 

A harmadik érdekes kifejezés a hamis mammon. A mammon tulajdonképpen a pénzt jelenti. Azt a pénzt, amit félretettek, amitől a jövőjük biztosítását várták. A Miatyánkban arra tanít Jézus, hogy a mai kenyeret, a mindennapinak mára eső részét kérjük az Atyától. A világosság fiai, akik az Örökkévaló és Irgalmas Atya gyermekei, akiket az Atya irgalmának és örökkévalóságának ragyogása vesz körül, nem maguk akarnak gondoskodni jövőjükről. 
Végig kellene gondolunk bankszámláinkat és államkötvényeinket.
A pénz, a vagyon nemcsak a földi élet biztosítását jelentette Jézus korában, hanem a gazdagságban annak bizonyságát látták, hogy Isten megáldotta őket, elfogadta őket, tehát a gazdag egyben igaz embernek is számított. A gazdagság az örök élet belépője is volt egyben. 
S ezért hamis a mammon. Mert azt hirdeti, hogy megtart – de nem tart meg. Nem attól hamis a mammon, mert csalással szerezték volna. Hanem azért, mert azt a látszatot kelti, hogy már gondoskodtam magamról, egyenesben vagyok – pedig igaz, amit a zsoltárossal együtt vallottunk: Isten az, aki megsegít engem. Az Úr az, aki megváltja lelkemet. Nem a vagyon, nem a kegyesség, nem az, amit én tudok tenni. Hanem egyedül az Úr. 
Ha a hamisság abban áll, hogy a vagyon megcsal, akkor a hit is – a vallásosság is – válhat hamis mammonná. Pál apostol erre sorolja az ószövetségi példákat, s bíztat: Aki áll, vigyázzon, hogy el ne essék! Hogy maradjunk meg a hitben, ne váljék a hit produkcióvá – mert Isten az, aki megsegít engem. Mert nem a hitem tart meg, hanem az Úr. Nem imádságaim gyógyítanak, hanem az Úr gyógyít. Nem kegyességem üdvözít, hanem az Úr az, aki megváltja lelkemet. 
Hadd legyünk világosság gyermekei, akiken Uruk, Krisztusuk fénye ragyog messzehatón! Ámen.