Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  	Szfvár, 2017. július 16. Lk 5:1-11.

Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a Szentháromság ünnepe utáni 5. vasárnapon heti igénkkel: Kegyelemből van üdvösségetek, hit által, s ez nem tőletek van: Isten ajándéka ez! (Ef 2:8)

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Jézus tanítja a sokaságot, aztán beszáll Péter hajójába, hogy jobban lehessen hallani hangját. Végül azt mondja Péternek: „Evezz a mélyre!”. S otthagyja a sokaságot. 
Persze, máskor is előfordul az evangéliumokban, hogy Jézus a sokaságból valakire fölfigyel, valakit megszólít. Mondja is magáról, hogy a jó pásztor ott hagyja a kilencvenkilencet a pusztában, és megkeresi az elveszett egyet. 
Azért mégiscsak kérdés, hogy miért hagyja ott a sokaságot, hiszen közben Péter is hallotta a beszédét. Tehát nem elveszni hagyta volna az egyet, hanem őneki is szólhatott volna, amit a többieknek mondott. 
A választ a történet végén kapjuk meg: „Ne félj, emberhalász leszel!” - mondja Jézus Péternek. Szóval nem feledkezik meg a sokaságról, sőt: kiterjeszti munkáját. Azért hívja el Pétert, hogy ne csak az éppen ott lévő tömeg, hanem sok-sok nép hallja az evangéliumot. 
Raffaello Santi megfestette ezt a történetet a XVI. század elején, a Reformáció indulása előtt, 1515-ben. Érdekes alkotás, nem is tudom, mennyit foglalkozott a művész a történettel, hogy annyira elevenen, teli mondanivalóval festette a képet. Éppen azt a pillanatot örökítette meg, amikor Simon Péter leborul Jézus lába elé. Testvére, András is indul, hogy odaboruljon. A másik két hajós még el van foglalva a nagy zsákmánnyal. A kép előterében, a hallal teli hálók közelében pedig három fekete madár látható. Hogy miért festette oda a művész a madarakat, nem tudom. Ha csak a helyet akarta volna kitölteni, köveket is festhetett volna, meg még három pár cipőt – a halászok cipőit. Ezek a madarak pedig szinte eltakarják a látnivalót. Mégis fontosak lehetnek – gondolom. S arra jutottam, hogy ezek a madarak a hálóból kipottyanó halakra várnak. Azokra a halakra, amelyeket a halászok kiszórnak a hálóból. Amelyek nem maradtak benn a hálóban. 
Amikor Jézus elhívja Pétert, azért hívja el őt, hogy emberhalász legyen. Hogy egyetlen hal sem, egyetlen ember se hulljon ki a kerítőhálóból, ne legyen a fekete madarak eleségévé. Azért hívja el Pétert, hogy mindenkit begyűjtsenek az Atya országába az evangélium kerítőhálójával. 
Péter elhívása történet. Nem példázat, hanem esemény. Péterrel történt meg. Nem lehet számítanunk arra, hogy majd kimegyünk a Velencei-tóra, és nagy tömeg halat kerítünk be. Nem lehet számítanunk arra, hogy Jézus a mi elhívásunkat is valami különleges csodával erősíti meg. Ez Péter elhívásának története. 
Az én elhívásomnak is van története – sokkal hétköznapibb, de ugyanolyan egyedi történet. S annak a történetnek sem én vagyok a főszereplője – bár szívesen időznénk most is Péternél, de nem ő a főszereplő – hanem Jézus. S ha más is a mi történetünk, mint Péteré, de ugyanaz a Jézus szólít meg minket, és lehet, hogy más és más szolgálatot bíz ránk Jézus (gyülekezetet, családot, zenei szolgálatot, szeretetszolgálatot), a cél ugyanaz: hogy a sokaságot, amelyre ácsingózva várnak a fekete madarak, a sokaságot Jézushoz, az Atya országába gyűjtsük. 
Az evangéliumi történet azzal fejeződött be, hogy a tanítványok mindent otthagyva követték Jézust. Mindent otthagyva. Az a szolgálat, amelyre Jézus elhív, teljes odaadást kíván. Mégsem az ember döntése kerül középpontba. Hanem Jézus kijelentése: Ne félj, emberhalász leszel!
Tegnap a nyugat-európai magyar református lelkigondozó közösség konferenciáján voltam. Az a kör, amely évtizedeken keresztül támogatta az anyaországban élőket, ma nagy bajban van: a 2. Vh. után illetve az 56-os menekülthullámmal nyugatra érkezők lassan kihalnak, és az utolsó negyed század bevándorlói – jobb megélhetésért kiutazó magyarok – közül kevesen kapcsolódnak be a gyülekezetekbe. Panaszolják, hogy nem küldjük nekik a címeket, elérhetőségeket. Munkájuk mintha eredménytelenné vált volna. Össze akarják gyűjteni Isten országába, Isten hálójába a kivándorolt magyarokat – és semmit nem fognak. 
Ha saját döntésünket állítanánk középpontba, akkor újra és újra ide érkeznénk: hogy munkánk, fáradozásunk hiábavaló. Hadd hirdessem, meg nem unva, hogy ismétlem magam, Jézus Krisztus áll középen. Ő a főszereplő – nemcsak ebben a történetben, hanem a mi elhívásunk történetében is. S ha Ő a főszereplő, akkor nem kell félnünk attól, hogy eredménytelen volna fáradozásunk. Lesznek, bizonyosan vannak mélypontjaink, kudarcélményeink – de küldetésünk nem hiábavaló – mert Jézus mondta ki rólunk szavát: emberhalász leszel! Ez erősítsen és lelkesítsen bennünket küldetésünkben! Ámen.