Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Nagyheti sorozat: Isten és az ember	Szfvár, 2017 április 11. 
Nagykedd: Az emberi erő és Jézus ereje Mt 26:36-46.

Az emberi akarat egyszer megáll, egyszer elbukik – Isten akarata szilárd. – mondtam tegnap. S folytattam, hogy ez az akarat az ítélet: hogy megtisztítsa Isten népét a bálványimádástól, az önhittségtől, és elvezesse a tiszta hitre. 
Ma továbbolvassuk az evangéliumot, a következő jelenetnek egyik szereplője megint Péter. Az emberi erő és Jézus ereje címet adtam a mai estének. Szeretnénk ma is egy kicsivel közelebb érni Húsvét titkához. 

Szeretem az Urat, mert meghallgatja könyörgésem szavát.
Felém fordította fülét, ezért őt hívom segítségül, amíg csak élek. 
Körülfontak a halál kötelei, a sírtól való rettegés fogott el engem,
nyomorúságban és bánatban van részem. 
De az Úr nevét hívom segítségül: Ó, Uram, mentsd meg életemet! 
Dicsőség az Atyának és a Fiúnak és a Szentléleknek miképpen volt kezdetben, most és mindenkor és mindörökkön-örökké. Ámen. 
Szeretem az Urat, mert meghallgatja könyörgésem szavát.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és a mi Urunktól, Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Az emberi erőről látjuk, mekkora: elalszik a strázsán – Rónay György szavaival. És Jézus ereje? – hiszen Ő maga mondja: a test erőtlen! S a háromszori – mondjam nagyon világi nyelven – sikertelen imádsága azt jelzi, hogy akaratában sem erős Jézus. Az érdekérvényesítő ereje sem nagy. Miért kell hát szembeállítani Jézus erejét az emberi erővel? Nem inkább egymás mellé állíthatnánk. Azért is, mert Jézus valóságos ember. 
Másik téma lehetne, hogy Péter viselkedése egyfajta konfliktuskezelés – pontosabban menekülés a konfliktus elől. „Elnehezült a szemük” – mondja az evangélista. Lukács evangélista meg is jegyzi: a szomorúságtól aludtak el. Sokan vannak, akik így kezelik konfliktusaikat – menekülnek előle. Talán éppen álomba nehezül szemük. Jézus konfliktuskezelése egészen más. Ő nyílt tekintettel szembenéz konfliktusával. Nem bújuk el előle, hanem szembenéz vele. S lehet, hogy alulmarad a küzdelemben, de felkészülten éri a veszély. Ilyenek is sokan vannak. Olyanok, akik vállalják a konfliktusaikat, szembenéznek azokkal. S mert vannak sokan, hát ez is emberi erő. Ez tanulható viselkedési mód. Most nem erről szeretnék beszélni. Mert nem abban rejlik Jézus ereje, hogy vállalja a konfliktust, hogy nyílt tekintettel szembenéz a kihívással. Jézus ereje egészen más. 
Nem azt akarom mondani, hogy tanuljunk Jézustól erősnek lenni, vagy edzeni, erősíteni magunkat. S nem azt akarom mondani, hogy hagyjuk el emberi erőtlenségeinket. Mert azt nem tudjuk elhagyni. Az ember mindig erőtlen. S tulajdonképpen ezzel az erőtlenségével kell élnie. Nem akarjuk ma sem Pétert kárhoztatni, mert lehet ugyan, hogy mi fenn tudtunk volna maradni, Jézussal böjtölni és imádkozni, virrasztani és tusakodni – de attól még erőtlenek maradunk. Jézus ereje egészen más. 

Jézus ereje az, hogy az Atyába kapaszkodik. Ahogyan a megkísértésében mindig Isten-fiúságában kísértetett meg, s abban állt ellen a gonosznak, úgy most is megmarad az Atyával való közösségében, az Atyát szólítja meg. Lehet, hogy nem volt erős érve amellett, hogy távozzék tőle a szenvedés kelyhe. Lehet, hogy nemcsak a tanítványok teste, hanem Jézus teste is erőtlen. Lehet, hogy a végén eljön az, aki elárulja őt. Mégis erős Jézus. Az Ő ereje az, hogy az Atyába kapaszkodik, az Atyával közösségben marad. 
Annak ellenére, hogy tudja, mi az Örökkévaló szándéka – hogy megveri a pásztort – annak ellenére, hogy ezáltal elszélednek a nyáj juhai, s majd mennyit kell mennie, míg újra össze nem gyűjti őket, annak ellenére megmarad az Atyával való közösségében. 
Ez a jelenet a Gecsemáné-kertben játszódik. Talán nem erőltetett utalnunk arra a másik kertre, az Éden-kertre, amelybe az első embert helyezte az Úr, ahol az ember megkísértetett, s éppen az Atyával való közösségében kísértetett meg, s ahol az ember nemet mondott az Atyára. Értetetlen volt – vagy ma is érthetetlen – a parancs, hogy a jó és rossz tudásának fájáról ne egyék az ember. Tehát nem az értelem, hanem a bizalom adott volna erőt a megállásra. Most is érthetetlen a szándék, hogy megveri a pásztort, hogy az Igaz szenved a nem igazakért – de ebben a kertben az Új Ember, Jézus, igent mond az Atya szándékára. „Ne úgy legyen, ahogyan én akarom, hanem ahogyan te” Nem az értelem, hanem a tiszta bizalom, a puszta hit ad erőt a megállásra. Ez Jézus ereje. S ebből az igenből, a Gecsemáné-kertben mondott igenből indul el az új teremtés. 
Pál apostol azt írja: Nem a félelem lelkét adta nekünk az Isten, hanem az erő, a szeretet és a józanság lelkét. (2. Tim 1:7) Az erő lelkét kaptuk. Azt a Lelket, aki Istenhez, mint Atyához köt. Azt a Lelket, aki minden ellenkező látszat ellenére hiszi, hogy Isten szerető mennyei Atya. Nem az érthetőség alapján, hanem a puszta hit által. 
Ma – bár Jézus tusakodását olvastuk – mégsem a szenvedés értelmében jutottunk előbbre, hanem húsvéti hitünkben. Az új teremtés csodájában: hogy az Új Ember, Jézus az Istent Atyának ismeri, az Atyához ragaszkodik, az Atya közösségében még a szenvedésben és a halálban is megmarad. Az Új Ember – akivé teremtettünk Jézus által, Istent Atyának ismeri, az Atyához ragaszkodik, az Atya közösségében még a szenvedésben és a halálban is megmarad. Ez Jézus ereje. Ez adatott nekünk a Szentlélek által. Ámen. 
Úr Jézus, aki szenvedésedet az Atyával való közösség erejével hordoztad, teremtsd meg bennünk is az Új Embert, aki képmásodra – a tiszta hit arcára – formálódik napról napra! Ámen. 

Ének: Bár a test erőtlen, te oltárodon keserű pohárral hittel áldozom.