Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  Gárdony, Székesfehérvár, 2017. március 26.	Jn 6:1-15.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 
Kedves Testvéreim!
Az összetörtek öröme
1.	A beszorítottaknak van szabadítója – Mózesnál is nagyobb!
2.	A széttöredezett egyház reménysége – Jézus körül egy közösség!
3.	Nem én teszem királlyá, hanem Ő az én királyom!
Örvendj Jeruzsálem! Jöjjetek, akik szeretitek, és szívből ujjongjatok!
Akik gyászoltátok, leljetek vigaszra benne! - imádkoztuk a zsoltárossal. Jézusról szól ez a zsoltár – Őt törte össze a kereszt, őt gyászolták a tanítványok – s mégis benne találtak vigasztalást, mert Jézus feltámadt, és legyőzte a halált. 
Ezért Jézus örömét szeretném ma hirdetni. Ez a történet amúgy is ilyen örömös történet, hiszen Jézus vendégül lát ötezer embert. Szinte megtréfálja a tanítványokat, akik nem látnak megoldást a helyzetre. Szóval igazi öröm ez az evangéliumi szakasz. Talán nem mindenkinek. Az egyik hittanos csoportban megjegyezték: minek szedték össze azt a sok maradékot, kinek kellhet olyan kenyér, amelybe már beleharaptak. Úgy gondolom, azok tudnak örülni ennek a jelnek, akik ők maguk is össze vannak törve, akik – a tanítványokhoz hasonlóan – nem látnak megoldást gondjaikra. 

Először egy jelentéktelennek tűnő mondatra hívom fel a figyelmet: Nagy fű volt azon a helyen. Fontos mondat ez. Egyrészt azért, mert meghatározza az időpontot. Tehát tavasz volt. Izráelben csak a tavaszi időszakban zöldell a fű. János pontosítja is: Közel volt a zsidók ünnepe, a pászka-ünnep. Az Egyiptomból való szabadulás ünnepe. Amikor kovásztalan kenyeret ettek. Mondhatjuk azt is, hogy kenyér-ünnep volt az. S íme, most Jézus is kenyér-ünnepet ad népének. Nekünk el kell magyarázni a jelentést, ők azonban jól értették, hogy Jézus azt adja nekik, amit egykor Mózes adott. Nem csoda, ha a történet végén azt mondják: „Ez valóban az a próféta, akinek el kell jönnie a világba”. Ugyanis éppen Mózes ígérte halála előtt: Prófétát támaszt népedből az Úr, olyat, mint én. S ezért Jézusban felismerte ezt a megígért prófétát. 
Aztán 23. zsoltárra is utal ez a mondat: Nagy fű volt azon a helyen. A zsoltárban ezt olvassuk: Az Úr az én pásztorom, nem szűkölködöm, füves legelőkön legeltet… s aztán: Asztalt terítesz nekem ellenségeim szeme láttára.  Ezt tette Jézus. Nem engedi szűkölködni népét, hanem asztalt terített neki. 
Ez a kicsiny mondat nekünk is szól Jézusról, a szabadítóról. 
S akik ma beszorítva érzik magukat, akiket szorongat az ellenség – kívül vagy belül –, azokban most erősödjék a reménység, mert Jézus szabadítónk. 
S tudom, mennyien érezzük bőrünkön, hogy nem vagyunk szabadok. Igen, sokan függenek emberektől… elvárások és a teljesítménykényszer…, kötelesség és félelem, hogy valamiről lemaradnak…
Sokan függenek és szenvednek a tér és az idő korlátai miatt. Legyőzni hetven vagy hétszáz kilométert, hogy szeretteink körében legyünk, legyőzni a napi huszonnégy órát, hogy dolgaink végére érjünk…
És sokan – s bizonyára ez a legsúlyosabb rabság – tapasztalják magukat a gonosz rabságában, hogy uralkodik rajtuk a bűn. Hogy minden szépet megfertőz, minden jó szándékot elcsúfít … s ha szeretet nincs bennem, semmi hasznom abból. 
Akik beszorítva érzik-tudják magukat, azokban hadd erősödjék a reménység, mert Jézus szabadító – ahogy egykor Mózes kiszabadította népét, úgy szabadít meg Jézus is. Ezért adja a kenyeret – a kenyérben önnön testét – hogy jó reménységünk legyen! 

A másik három evangélium is elmondja ezt a történetet. Néhány különbség van a szinoptikus evangéliumok és János evangéliumának híradása között. Ez egyik, hogy a szinoptikus evangéliumokban kis csoportokba ülteti le Jézus a tömeget, s úgy adja a kenyeret a tanítványoknak, s a tanítványok a sokaságnak. Azt a közeget írják le ezek az evangéliumok, ahogyan ők éltek. Házanként összejöttek a kenyér megtörésére. Házanként – tehát kis csoportokban – vették az úrvacsorát. S a szinoptikus evangéliumok azt mondják: ha külön vagyunk is, egyik háznál egy kis gyülekezet, a másik háznál egy kis gyülekezet – mi mégis ugyanúgy Krisztus vendégei vagyunk. 
János evangéliuma más környezetben született. A jánosi gyülekezetből kivált egy csoport, és elutasította a jánosi közösséget. János gyülekezetének fájt a szétszakadozottság. Ezért az evangéliumában úgy írja le, hogy mind az ötezer ember egy körben ült le. Mi is vele valljuk: az egyház egy. Mert egy ura van. Az egyház egy, és az egyház Jézus köré gyülekezik. Az egyház ott van, ahol a hívek hallgatják Jézus beszédét, és ahol őket Jézus táplálja testével és vérével. Lehet, hogy a történelem falakat emelt közénk. Lehet, hogy saját történetünk – szeretetlenségünk, rugalmatlanságunk, hűtlenségünk - falakat emel közénk – de Jézus körül mégis egy közösség vagyunk. Nem azért, mert mi elővesszük kis kosarainkat, és megosztjuk egymással a falatot, hanem azért, mert Jézus osztja szét testét és vérét közöttünk. Mert ugyanazzal az igével táplál minket. 
Szétszakadozottságunkban ez az örömünk: Jézus körül mégis egy az egyház, egy a gyülekezet, egy a család – milyen jó, hogy ma is adja Jézus a mindennapi kenyeret: éltető igéjét – nemcsak itt a templomban, hanem a családi asztal körül is. 

A harmadik, amit ki szeretnék emelni ebből a történetből, a történet vége. Ezt pénteken értettem meg. A Farkasvermi úti öregotthonban tartottam istentiszteletet, felolvastam az evangéliumot, és ahogy olvastam, akkor értettem meg a történet végét. Hogy királlyá akarják tenni Jézust, s Ő elrejtőzik előlük, felmegy a hegyre önmagában. Azt addig is tudtam, hogy Jézus másként király, mint a földi királyok. Virágvasárnapon olvassuk majd az evangéliumban, hogy szamárháton vonult be Jeruzsálembe, nem lovon. Pilátusnak is mondja, kihallgatása során: ha az én uralmam e világból való volna, az én katonáim harcolnának. De az én uralmam nem e világból való. Szóval, az köztudott, hogy Jézus nem úgy király, ahogyan az emberek várták, hogy király legyen. 
De kérdem: hogyan lehet királlyá tenni azt, aki már király? 
Nem arról van-e szó, hogy ha a nép királlyá akar tenni valakit, akkor elvárja, hogy az a népe szája íze szerint uralkodjék? Nem azért vonult-e vissza Jézus, mert nem arra van szükségünk, hogy őt királlyá tegyük, hanem arra van szükségünk, hogy hatalma alá hajtsuk magunkat? Jézus visszavonul, mert őt nem kell királlyá tenni. Ő király. Nem a nép fogja őt saját arcára formálni. Hanem Jézus arcára formálódnak azok, akik az ő országában, az ő hatalmában élnek. Szóval nem büszkeségre van szükségünk, hogy íme, milyen jó királyt választottunk, hanem alázatra van szükségünk, mert csak ez a király, Jézus tud megmenteni minket. Mert hát böjti utakat járunk. De ez a jövő vasárnap témája már. Ámen.

Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a böjti idő 4. vasárnapján Isten igéjével, Jézus szavával: Ha a búzaszem nem esik a földbe, és nem hal meg, egymaga marad. De ha meghal, sokszoros termést hoz. (Jn 12:24)

Ich grüsse die Familie, wer an Rimán Istvánné erinnern. Jesus sagte: Wenn das Weizenkorn nicht in die Erde fällt und erstirbt, bleibt es allein; wenn es aber erstirbt, bringt es viel Frucht. (Jn 12:24). Jesus hat uns die Hoffnung gegeben, dass er – als Weizenkorn – hat gute Frucht gebracht in unserem Schwester, Rimán Istvánné, und durch dem Glaube, sie hat das ewiges Leben beerbt.