Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Pákozd, 2017. január 29. Egyetemes imahét 8. nap

Krisztusért kérünk: béküljetek meg Istennel! 2. Kor 5:20
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvérek!
Nyolcadik napja jönnek össze – talán vannak itt olyanok, akik minden este itt voltak; talán vannak ma olyanok, akik még nem voltak itt egy este sem. Nemcsak nyolcadik napja, hanem már magam is sokadik éve járok ide Pákozdra. Mit szólnának ahhoz, ha valaki megkérdezné: Nem unalmas egy kicsit? 
Egyszer megkérdezték tőlem, nem unalmas már prédikálni. Harminckét éve Székesfehérváron élek, harminckét éve ugyanabban a templomban végzem a szolgálatot – nem túlságosan megszokott? Nem kellene más gyülekezetbe mennem? Nem férne rám – meg a gyülekezetünkre is – egy kis frissítés?
S most ezt a kérdést hadd vezessem tovább a keresztyénségünkre! Valamikor nagy lelkes fiatalon tele voltunk tettvággyal. Én magam is húsz éves fejjel – akkor még teológusként – heti négy estét a gyülekezetben töltöttem legalább tíz társammal együtt. Tele voltunk tettvággyal! Énekkart hoztunk létre, ifjúsági együttest, csendesnapokat szerveztünk, ifjúsági istentiszteletet tartottunk és biciklitúrákat – amikor mások arra hivatkoztak, hogy ez tilos – és kirándulni vittük a fiatalokat. Életem első úrvacsorai istentisztelete, amelyet felavatott lelkészként tartottam, a Mecsekben volt, erdő fái között egy illegális táborban, hittanos gyerekek és kísérőik számára. 
S bizonyosan testvéreim is nagy lelkesen tanultak konfirmációra, indultak a hit útján. Ma is odaadóan jönnek az imahétre. De vajon ugyanúgy csillog-e a szemünk még? 

S ezért örülök ennek az evangéliumnak. Mert a kezdetekre emlékeztet. Arra a félelemmel vegyes örömre, amelyet akkor kaptunk, amikor Jézus ugyanígy megszólított bennünket, mint magdalai Máriát. Mi is először azt mondtuk: „ez egy jó igehirdetés volt”, vagy azt mondtuk: „milyen szép dolgok történnek velünk!” Aztán rádöbbentünk, hogy itt sokkal többről van szó, mint egy jó beszéd, és szép nap – Jézus megszólított minket. Most nem gyógyított – hacsak a szívünk nem gyógyult hitetlenségéből –, most nem mondott gyönyörű tanítást – bár éppen akkor láttatta meg velünk a valóságot, az igazságot. Megszólított minket. És kigyógyultunk hitetlenségünkből, és megláttatta velünk az örök élet távlatait. 
Azért örülök ennek a történetnek, mert Krisztus végtelen szeretetét, személyes szeretetét idézi fel, amit már-már feledni indultunk, ami mégis egész gondolkodásunknak, teljes hitünknek, sőt: egymás iránti szeretetünknek és felelősségünknek is kiindulópontja. Krisztus, aki legyőzve a halált minket megszólított. 
Erre mondja Pál apostol: Krisztus szeretete szorongat. 

S itt vagyunk már nyolc napja, itt vagyunk már nyolc éve, itt vagyunk már harminckét éve, és ma is szorongat Krisztus szeretete, ma is megrendít, hogy Jézus megszólított kicsi gyermekként, kamaszként vagy felnőttként. Megszólított nem egyszer, hanem mindig akkor, amikor elfáradtunk, amikor elszürkült a hitünk. Ezért testvéreim, nem unalmas. Sem az imahét nyolc napja – nekem már azért sem, mert éppen a végéről betegedtem le, most legalább visszakapom, amitől akkor elestem. Nem unalmas prédikálni hétről hétre, évről évre. Nem unalmas – mert Krisztus szeretete szorongat. 

Lehet, hogy már kicsit lassabban megy az ének. Lehet, hogy kicsit kevesebb már az ötlet – de ez nem attól van, hogy kevésbé lennénk lelkesek. Ez inkább a korunkból adódik. De ugyanaz az elkötelezettség szorongat ma is. Lehet, hogy régebben többet cselekedtünk, ma inkább az imádságban látjuk tennivalónkat. De ez sem az odaadás hiánya, hanem inkább bölcs érés következménye. Szóval sok minden változott, de Krisztus szorongató szeretete nem. S akár fiatalos lendülettel kiáltunk, akár meglett emberek megfontoltságával könyörgünk, ugyanaz a küldetésünk. Belekiáltani a világba, meghívni a környezetünkben élőket, megnyerni szeretteinket Isten országa számára: Krisztusért kérünk, béküljetek meg Istennel! Ámen.