Last saved by: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  Fcs, Szfvár, 2016. november 20.    Ézs 65:17-25.

Legyen derekatok felövezve, lámpásotok meggyújtva! - Jézus Krisztus szavával köszöntöm a gyülekezetet. Azért jöttünk ma – mint minden vasárnap –, hogy felövezzük derekunkat, lámpásunk pedig égjen: azaz készek legyünk Jézus eljövetelére, készek legyünk Isten országára. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!
1.	A hiányainkról szól ez az igeszakasz. Ahogyan Ézsaiás az eljövendő boldog világról beszél, azzal tulajdonképpen saját korának hiányait írja le. Nem sokat változott két és félezer év óta az ember helyzete: a betegség, a magány, a hiábavaló munka, az időhiány, a halál és az elmúlás, a lelki éhség fáj napról napra. Lehet, hogy ma nem fákhoz hasonlítjuk életünket; lehet, hogy másként mondjuk el panaszainkat – sőt az is lehet, hogy más panaszaink vannak.
2.	Ézsaiás az eljövendő boldog világról ír. Aki kicsit ismeri a Bibliát, annak eszébe jut a teremtés története – nemde ugyanazt a harmóniát, azt a tökéletes állapotot olvashatjuk itt is. Felismerjük a Jelenések könyvének várakozását is. Letöröl szemükről minden könnyet. És várjuk ezt az országot. Amikor minden helyreáll, amikor hiányok helyett a teljességet éljük meg, amikor „az elveszett játékok életre kelnek, és újra kigyúlnak a fények”. Várjuk a boldog jövőt. 
3.	Amikor a hiányainkról gondolkodunk, meg kell tudnunk különböztetnünk azokat a hiányokat, amelyeket mi magunk is be tudunk tölteni. Őt: mi tudjuk betölteni azokat. A szeretet-hiányt nem lehet Istenen számon kérni – nekünk kell szeretnünk. Az egészségünkért most tudunk még valamit tenni. Nem mondhatom, hogy hiányzik a társaság, ha visszahúzódom a szobámba, ha nem keresek közösséget. Nem panaszkodhatom az emberek érzéketlenségére, ha én magam sem veszem észre mások szükségét. Hiányaink közül sokat mi magunk be tudunk tölteni. 
4.	S vannak betölthetetlen hiányaink. Gyógyíthatatlan fájdalmaink. S vannak illúzióink, ábrándjaink – amikor azt gondoljuk, hogy majd az egyetemes tanítással, majd a kiterjedt neveléssel, felvilágosítással jobbá lesz a világ. Ézsaiás próféciájának döntő szava az első: Én új eget, új földet teremtek. Nem fejlődésről beszél az Úr. Hanem új kezdetről. Nem arról, hogy kitartó munkával, becsületes, derék élettel, kellően átélt vallásossággal eljuthatnánk Isten magasságába. Nem fejlődésről beszél az Úr, hanem új teremtésről. Új kezdetről. Nem a régi javításáról – mert Noé özönvize után is ott a fájdalmas megállapítás: gonosz az ember szívének gondolata ifjúkorától kezdve. Az Úr nem a régi javítását hirdeti, hanem új teremtést! Ezt az új teremtést várjuk. Amikor a régi elmúlik, amikor új jön létre. 
5.	Vajon nem illúzió ez a várakozásunk? Nem ópium-e, amivel veszteségeink és hiányaink fájdalmát csillapítjuk? Két és fél ezer éve hangzott az ígéret! Vajon nem illúzió-e várnunk az örök életet, beszélnünk arról, hogy majd odaát találkozunk – hiszen feltámadásunkat az ítélet követi? Nem-é egyedül Isten dönt arról, ki örökli az örök életet? Nem illúzió-e várakozásunk? 
6.	  S ha keresztyénként olvassuk ezt az igét, s nem úgy, mint az Ószövetség népe, akkor mi a többletünk? Vajon mit jelent Krisztus ebben a várakozásban? - Ezen gondolkodtunk már a bibliaórán is. 
Hadd térjek vissza arra, hogy Ézsaiás a tökéletesség állapotát akarja leírni – de csak úgy tudja, hogy a hiányainkat írja le. A hiányaink a mi világunk – a tökéletesség a mennyei világ. Amikor Krisztus erre a földre jött, a tökéletességből, a mennyeiből jött erre a poros földre. A Bűn és bűnhődés végén Raszkolnyikovot Szentpétervárról Szibériába száműzik vétkéért – és kedvese, Szonja oda is követi. Ilyen erős a szeretet. A szabad asszony kedveséért lemond szabadságáról, a város élettel teli lüktetéséről – és megy Raszkolnyikovval a rabságba és pokolba. Ilyen erős a szeretet – Krisztus szeretete, aki értünk mennyei szabadságából és dicsőségéből eljött közénk, hiányaink és gyötrelmeink világába. Magára vette mindazt, ami nekünk hiányzik, elhordozta, ami miatt mi gyötrődünk. Még a halál mélységébe is leszállt értünk. Ez Krisztus szeretete, amely előtt ámulva állok meg. 
7.	S a halálból feltámadt Krisztus. Ez a reménységünk. Ezért nem illúzió az, amit Ézsaiás írt. A jövő, amit várunk, ezért bizonyos reménység. Krisztus feltámadt a halálból. Az új teremtés Benne elkezdődött. Ő az első zsenge, mint ahogy a hóvirág áttöri a havat, és biztos jele annak, hogy közel van a kikelet. Úgy kezdődött Jézus feltámadásával az új teremtés. 
8.	S mi? Akik a Krisztusba kereszteltettünk? Akik a keresztségben – és a hit által – vele együtt meghaltunk (és meghalunk minden gyónásunkban), és vele együtt feltámadtunk? Mi, akikről Pál apostol így ír: „Aki Krisztusban van, új teremtés az, az régi elmúlt, és íme, új jött létre”? Vajon elmúltak-e hiányaink? Szó sincs róla! Hiszen mind a mai napig fáj a hiány! De megszületett reménységünk!  Nem illúzió, hanem bizonyos reménység. Nem vágy, hanem bizonyosság. Nem elképzelés, hanem Krisztus valósága.
9.	Áldott legyen Isten, aki hiányaink között is örömre teremtett minket. Örülünk annak, amit ígért, s amit bizonyosan valóra is vált – Jézus által és Jézusért. Ámen.