Author: Mumin
Last saved by: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.        Fcs, 2016. október 30. Szfvár, 2016. október 31.   Rm 10:1-13.

Köszöntöm a gyülekezetet Reformáció igéjével: Más alapot senki nem vethet a meglevőn kívül, aki Jézus Krisztus. Minden más változhat – és változik is. Az alap, akiben bízunk, aki megtart, ugyanaz. Csak tőle el ne térjünk!
Köszöntöm a keresztelésre érkezett családot is úgy, ahogy Jézus köszöntötte tanítványait: Békesség néktek. 
A mai istentisztelet fő kérdése az, hogy elég jó vagyok-e. Megfelelek-e a környezetem vagy a társaim elvárásainak. És megfelelek-e Isten elvárásának? 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Ünneplő Gyülekezet! 

Nehéz igét kaptunk Reformáció ünnepére – ahogyan Reformáció ünnepe sem olyan kedves történet, mint Karácsony este. 
Próbáljuk magunkat belehelyezni a római gyülekezet helyzetébe! Öt-tíz évvel a levél írása előtt még egy ünnepeltek azokkal a zsidó honfitársaikkal, akik nem ismerték meg Jézust, a Messiást. S most mi lett velük? Miért szakítottak a zsidók a keresztyénekkel? Miért ütköztek össze velük? Ha ők nem ismerték meg Jézust, a Messiást, vajon öröklik-e azért az Atyáknak tett ígéreteket? Övék-e még azért az üdvösség? Egykor úgy mondták: Izráel az Isten népe, és most vajon nem az? – Ezek a kérdések foglalkoztatták a római keresztyéneket.
Ebben a helyzetben írja Pál apostol a levelét. És tanúsítja, hogy őbennük is Isten iránti buzgóság él. Jól ismeri Pál apostol ezt a buzgóságot. Őt is ez űzte, hajtotta egykor, amikor még üldözte a keresztyéneket. S tudja jól, hogy ez a buzgóság ismeret nélküli buzgóság. Merthogy nem ismeri Isten igazságát, csak a saját igazságát akarja érvényesíteni. 
S ez az a pont, ahol meg kell állnunk. Mert ezt fedezte fel a Szentírásban Luther, ez adott számára lelki békességet vívódásai között. Hogy nem az ember igazságát, nem saját igazságát akarja érvényre juttatni, hanem megismerte Isten igazságát. 
S ez az a pont, ahol komolyan kell vennünk a Reformáció másik tételét, azt ugyanis, hogy az egyház szüntelenül reformációra, megújulásra szorul. Mert újra és újra felveti fejét a métely, hogy az ember saját igazságát akarja érvényesíteni Isten előtt, s közben elfeledkezik Isten igazságáról. S mivel elfeledkezik Isten igazságáról, egyrészt háttérbe szorítja, elhomályosítja Krisztus dicsőségét, másrészt állandóan vagy gőgben, önhittségben, vagy ellenkezőleg: kétségek között, kishitűségben él. Tehát az egyház – a keresztyén ember – mindig megújulásra szorul. Felül kell magunkat, egyházunkat vizsgálnunk: nem akarom-e saját igazságomat érvényesíteni, előtérbe állítani, s nem vetem-e el így Isten igazságát? 
Miért is? Szemben áll Isten igazsága és az ember igazsága? Vajon nem jó-e Isten szemében az, ami az ember szemében jó? Vajon nem kellene jónak lennünk? 
Sőt Pál apostol még súlyosabb dolgot állít. Azt olvastuk: „A törvény végcélja Krisztus”. Krisztusnál tehát lezáródik a törvény. Akik Krisztusban vannak, azok számára véget ért a törvény. Mert őket nem a külső parancsolat, hanem a szívbe írt törvény, Krisztus ismerete vezérli. De ha nincs törvény, vajon nem kell jónak lennünk? Nincsen mércénk? 
Hadd tegyek egy kitérőt! A Reformáció ugyanis megkülönbözteti az emberek előtti igazságosságot (Iustitia civilis) és az Isten előtti igazságot (Iustitia coram Deo). Azt valljuk, hogy az emberek előtt lehetünk igazak. Sőt, legyünk igazak! A Iustitia civilis, a polgári igazság akarat és kitartás kérdése. Emberi lehetőség alá tartozik. Tehát ne öljünk, ne hazudjunk, ne károsítsunk meg senkit. Fogadjuk be az üldözötteket, segítsük az árvákat, adjunk kenyeret az éhezőknek. Tegyünk jót tehetségünk szerint. Ez az emberi, a polgári igazság. Ez akarat dolga. Tehát többé-kevésbé meg tudjuk tartani.
De az ige azt mondja: Egy élő sem igaz előtted, meg ezt: Nincs, aki jót tenne, nincs egyetlen egy sem. Ezt így is tapasztaljuk. Elsősorban egymáson: hogy minden jótett mögött húzódik valami önös érdek. Legalább annyi, hogy saját lelkiismeretünket megnyugtassuk. Legalább annyi, hogy saját értékrendünkben mi magunk is beleférjünk a „jó ember” kategóriába. Gondoljunk egy ilyen egyszerű esetre, amikor a koldus tányérjába valaki beledob egy tízest. A polgári igazság azt mondja: ez igaz cselekedet. Jótett. Isten előtt azonban kitűnik belőle minden hátsó szándék: amivel nagyobbnak látja magát annál, akit segít, amivel megnyugtatja saját lelkiismeretét, amivel meg akar felelni a „jó ember” elvárásainak. Ezért nincs saját igazságunk Isten előtt. 
S ha ezt a jótettet Isten előtt akarjuk felmutatni, ha erkölcsös, vallásos életünkkel akarunk Isten előtt tetszelegni, vajon nem homályosítjuk-e el Jézus dicsőségét, aki az elveszettekért adta önmagát – holott mi nem is vagyunk elveszettek, ha az emberi igazság valóban számítana Isten előtt. 
És tapasztaljuk önmagunkon is, hogy nincs igazságunk. Mert ha mindent megteszünk, akkor sem tudunk megfelelni nemcsak mások elvárásainak, hanem saját igényeinknek sem. Ott kellene állnom a gyerekem mellett, elvégeznem száz százalékosan a munkámat, és segítenem a szüleimet – és jó volna még barátaimra időt szakítani, és nem megy. Szeretnék őszintén beszélni mindenkivel – és szavaimmal mégis bántást, sérülést okozok. Sokan azért szenvednek, hogy még a polgári igazság terén is, az akarattal és szorgalommal elvégezhetők terén is adósságuk van. Hogy minden igazságuk porba dőlt. Hogyan lehet akkor megállni Isten igazsága előtt, ha gyakran egymás szemébe sem tudunk nézni?  
Mert mi az Isten igazága? Az, hogy leleplezi bűneinket? Igen, ez is az Ő igazsága. De inkább igazságának következménye, mint lényege. Isten igazsága – írja Pál apostol – az evangélium. Hogy Jézus értünk leszállt a mennyből, hogy értünk kínhalált szenvedett. Hogy magára vette bűneinket, és ránk adta tisztaságát. Az az Isten igazsága, hogy bűnösségünk ellenére Jézusért mégis megtart, ahogy a pislogó gyertyát nem oltja ki, ahogyan a megrepedt nádat nem töri össze. 
Nem tudom, nem ezért mondja-e Jézus boldognak azokat, akik sírnak, azokat, akik szegények, azokat, akik éhezik és szomjazzák az igazságot, akik várják Isten igazságát. Nem tudom, nem azért mondja-e őket boldogoknak, mert Isten igazsága éppen a sírókat, a szegényeket, a keresőket és vágyakozókat tartja meg. 
Ez az igazság ment meg. S ez nincs messzire tőlünk. Nem kell ezért sem felszállni a mennybe – nincs szükségünk semmi autogén tréningre, meditációra, semmi kapcsolatra szellemekkel, nem kell vizsgálnunk az auránkat – Isten igazsága nincs messze tőlünk. 
Nincs a halottak birodalmában sem. Nem kell rettegnünk a szellemektől, nem kell halloweent ünnepelnünk, csontvázakat a gyerekeinkre aggatnunk – Isten igazsága nincs messzire tőlünk. Mert Krisztus leszállt a mennyből, és feltámadott a halottak közül. Itt van Isten igazsága egészen közel: keresztségünkben, az úrvacsorában, a hirdetett igében adatik nekünk. 
Isten igazsága közel van. Ezt akarom előtérbe állítani saját életemben és egyházunk életében – levetve a saját igazság gőgjét és megszabadulva a saját igazság miatti kételkedéstől. Nem látványosan, hanem láthatóan evangélikussá lenni. Ámen.