Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.       Fcs, Szfvár, Sárosd, 2016. október 23.      Mt 18:21kk

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!
Isten titka a miénk
Ebben a történetben a „szolga” szóra figyeltem fel. Mert a szolga alatt manapság inkább szolgálót értünk. A fiúcskát, aki kipucolja az urak cipőjét, az asszonyt, aki takarít. De hát egy fiúcskának vagy asszonynak minek kellene 10000 tálentum kölcsön, amit nemhogy visszafizetni, de felhasználni sem tud? Ez a szolga valami más. A király szolgája.  
Azért fontos ez a felismerés, mert a szolgáló nem tud ura akaratáról. A parancsait ismeri, de nem tudja annak okát vagy célját. A tisztviselő azonban nemcsak a parancsról tud, hanem a mögötte rejlő szándékról is. A példázatban ezt éppen akkor tudja meg, amikor a király elengedi adósságát. Amikor többet kap, mint amit kért, amikor nemcsak időt, hanem életet nyert – hiszen elengedte ura az adósságot. Ha előbb nem, ekkor megtudja, mi királyának szándéka: hogy irgalmasságot akar, s nem áldozatot. 
Testvéreim, arról beszélgettünk, mennyire fontos a megbocsátás. Máté evangéliumában nem véletlenül olvashatjuk az evangélium elején, a Miatyánkot követően és itt a végén is, a szenvedéstörténet előtt, hogy Istennek az az akarata, hogy bocsássunk meg egymásnak. 
S persze tépelődünk azon, hogy meg lehet-e bocsátani mindent. Meg hogy milyen feltételekkel lehet megbocsátani. Lehet-e akkor, amikor nem is bánja a másik a bűnét. Tépelődünk, de az ige egyértelmű: Atyátok sem bocsát meg nektek, ha nem bocsátotok meg egymásnak. Ki-ki testvérének. S persze tépelődünk azon, hogy a megbocsátás azért nem jelenti a következmények elmaradását, és nem jelenti feltétlenül a kiengesztelődést. Mert a kiengesztelődéshez két ember szükséges, a megbocsátáshoz pedig csak Isten és én. S mondjuk, hogy a szívből való bocsánat nem az érzelmi megbocsátást jelentette, hanem a tudatos megbocsátást. Minthogy a szív az emberi értelem központja volt a zsidó gondolkodásban. Szóval sokat tépelődünk ezen az igén, és nem jutunk előbbre. Mígnem arra nem jutunk, hogy hiszen mi is ilyen szolgák vagyunk. Nem cipőpucoló fiúcskák és nem takarító asszonyok, hanem az Úr szolgái, királyi tisztviselők, akikkel az Úr megosztotta titkait, belső szándékát. Amikor Jézus magára vette bűneinket, amikor hagyta, hogy értünk és helyettünk a bűnösök közé sorolják, amikor adóssá lett értünk, hogy mi szabadokká legyünk, akkor legbensőbb titkát osztotta meg velünk a király. Nem parancs már, hogy bocsássatok meg egymásnak, nem törvény vagy előírás, hanem ez Isten titka. Amit a kereszt alatt a pogány százados mondott ki: Ez az ember Isten Fia volt. 
Ismerjük Isten titkát. Pál apostol ezért könyörög az filippi gyülekezetért: „imádkozom azért, hogy a szeretet egyre inkább gazdagodjék bennetek ismerettel és igazi megértéssel”. Ezért az igazi megértésért imádkozom, hogy többet halljunk, mint parancsot, halljuk Isten titkát, amelyet megosztott velünk. Hogy még szenvedése árán is, még halála árán is elengedi vétkes adósságunkat, és visszaadja szabadságunkat. 

„Nem felejtünk!” 
Ez szép. De hogyan is állunk a megbocsátással ma, nemzeti ünnepünkön, amelynek egyik szlogenje, hogy „Nem felejtünk!”? Amikor tavaly koszorúzni akart az egyik párt képviselője, valaki elé állt, és nem engedte, hogy koszorúzzon. Az talán enyhe kifejezés, hogy nem bocsátott meg. 
De meg lehet-e bocsátani azt a megtorlást, ami zajlott ebben az országban? Szabad-e megbocsátani? 
Szépfalusi István Bécsben élő magyar evangélikus lelkész volt. Naplójában leírja, hogyan élte át ő – részben Bécsben, részben Magyarországon – ezt a tizennégy napot. Október 23-i bejegyzésébe az akkori bibliai igét is beleírta: Te azért, fiam, erősödjél meg a kegyelemben, amely Krisztus Jézusban van. És amit tőlem hallottál sok tanú előtt, azokat add át megbízható embereknek, akik mások tanítására is alkalmasak lesznek. Vállald velem együtt a szenvedést, mint Krisztus Jézus jó katonája. Egy harcos sem elegyedik bele a mindennapi élet gondjaiba, hogy megnyerje annak a tetszését, aki harcosává fogadta. Ha pedig versenyez is valaki, nem nyer koszorút, ha nem szabályszerűen versenyez. A napló más helyen nem őrzi meg a napi igéket, csak itt. S milyen tiszta beszéd, világos útmutatás: Nem keveredik bele a mindennapi élet gondjaiba, mert nem a világot akarja megnyerni, hanem annak tetszését, aki harcosává fogadta. Nem keveredik bele a mindennapok dolgaiba, hanem vállalja a szenvedést. Nemcsak Pállal együtt, hanem Krisztussal együtt. 
Micsoda tiszta beszéd ez! Világos útmutatás arra nézve is, hogy milyen kapcsolatban áll Krisztus szolgája a világ rendjével. Nem akarjuk – mert sem jogunk, sem szándékunk nincsen – megítélni a kormány munkáját. Hanem a napi küzdelmekben, döntéseinkben mégis úgy gondoljuk, hogy mi, akik Krisztus szolgái vagyunk, akik Krisztus tisztségviselői vagyunk, nem viselkedhetünk másként, mint Ő. Mert megismertük Krisztus titkát, szeretetének rejtelmét, hogy életét adta értünk, mert könyörült rajtunk. 

Félek, Testvéreim, hogy talán így már nem is akarnak keresztyének lenni. De nem mondhatok mást, mint amit rám bízott az én Uram, Jézus. Ámen.