Title: Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól
Author: Bencze András
Last saved by: Imre
Company: BSAFTPZ

Az Atya, Fú, Szentlélek nevében! Ámen. 	     Szfvár, 2016. október 2.    Mt 9:1-8.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 	
Kedves Testvéreim!
Szeretem ezt az ünnepet, a betakarítási hálaadást. Bár elég kevés közöm van a földműveléshez, mégis sajátomnak érzem az ünnepet. Ebben az ünnepben benne rejtőzik a természet szeretete. A csodálat, amit Isten teremtett világa kivált belőlünk, és a tisztelet, amellyel erre a világra tekintünk. 
Ebben az ünnepben látható a munka alázata, mert a természettel összhangban élő ember csak a legnagyobb alázattal tekinthet a földre – úgy, mint az író a papírra, amelyet hamarosan teleír, vagy a zeneszerző a csendre, amelyben megszólalnak hangjai. Csak akkor vágj barázdát a földbe, ha amit alkotsz benne vagy rajta, az gazdagítja a földet! Csak akkor írj a lapra, ha az szebb lesz, mint mikor fehéren csillogott! Csak akkor szólaljon meg hangod, ha az értékesebb a csendnél!
S ebben az ünnepben benne rejlik a kitartás, a reménység ereje is. Mert a föld magától mindig gazt terem, és a gyom megfojtja a terményt. A zenét túlharsogja a zaj, a tiszta szavakat ellepik a kétértelműségek és áthallások. S az ember mégis műveli a földet, szavakká formálja gondolatát, és összhangot keres a hangok között. 
S erre Krisztus szabadított fel bennünket. Ez az, amire tehetetlen bénaságunkból meggyógyított. Hogy kitartóan, jót remélve töltsük be hivatásunkat. A dudvák, az áthallások, a zajok ellenére is keressük és cselekedjük a jót. 

Krisztus szabadított fel bennünket erre – ez az ő munkájának gyümölcse bennünk. A bűnbocsánat gyümölcse ez a szabadság bennünk. Hogy minket, akik az Atyától idegenkedtünk, akik csak saját pillanatnyi érdekeinket néztük, akik emiatt az önzésünk miatt rideggé, szeretetlenné váltunk, akik ebben az önzésben elvesztettük közösségeinket – széthullott családunk, robottá vált a hivatásunk, tehát nemcsak Isten vált idegenné, hanem a másik ember, sőt a teremtett világ és lassan-lassan mi magunk is idegenné váltunk magunk számára – minket az Atya közösségébe visszavezetett Jézus. Ez az Ő kitartó és reménységgel telt munkája!
Ebben a történetben csak szó hangzik: megbocsáttattak bűneid. Ez a szó azonban valóban a reménység kitartó fáradozása, ahogyan Jézus vállalta értünk a szenvedést és a halált. Ahogyan közösséget vállalt velünk – s nemcsak együtt volt velünk, hanem átvette azt, mi a mi vállunkat nyomta, s ami elválaszt Istentől, hogy mi az Atya gyermekei legyünk. 
Ebben a történetben csak szó hangzik: megbocsáttattak bűneid. De e nélkül a szó nélkül reménytelenek és tehetetlenek volnánk. E nélkül a bűnbocsánat nélkül csak pótcselekvésekre jutna erőnk. E nélkül a bűnbocsánat nélkül talán megőriznénk a gondolkodó és tervező ember látszatát, ahogy az írástudók is azonnal ítélkeztek: Ez istenkáromló! Pedig hitetlenségükkel ők váltak azzá. Bűnbocsánat, új élet nélkül talán megőrizzük azt a látszatot, hogy mindent tudunk a házasságról, gazdálkodásról, a népvándorlásról, s könnyen egymásra sütjük bélyegeinket – amelyek éppen minket illetnek. 

Krisztus szabadított fel minket arra, hogy kitartóan és jó reménységgel töltsük be hivatásunkat. S talán azért csak egy szóval jelzi ezt a felszabadítást az evangélista – megbocsáttattak a te bűneid –, mert ez az egyház hivatása, a mindenkori tanítványok hivatása. Krisztus elszenvedte a bűnök büntetését, de az evangélium hirdetése ránk bízatott. A művet, a munkát Jézus végezte el, de a szó kimondása – megbocsáttattak bűneid – a mi hivatásunk. Az úrvacsora közösségében ezért hangzik az egyszerű mondat - Krisztus teste érted adatott, Krisztus vére érted ontatott ki – hogy személyessé, a tieddé váljék, hogy kétség kívül tudjad: ez neked szól. Téged teremt újjá, a benned élő óembert veti el, és öltöztet az újba. Ez az egyház hivatása, a mindenkori tanítványok hivatása – s bár emberek ők, s mint olyanok tévedhetők és sokszor hiteltelenné válók, még sincs más lehetőségünk igaz és teljes életet élni, csak ha halljuk Jézus mai tanítványaitól a rájuk bízott evangéliumot: megbocsáttattak bűneid. S lehet, hogy testünk betegségeit nem tudják meggyógyítani, de szavuk – Jézus ígérete szerint, az Ő halálának hatalmával – visszavezet minket az Atya közösségébe, hogy mint gyermekei éljünk. 
S az Atya egykor minket is – ahogy mi a mai istentiszteleten munkánk jó gyümölcseit – maga elé állítson örömmel. Ámen.