Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Gyülekezeti munkaévkezdő nap, Révfülöp, 2016. szeptember 16-18.

Boldog a szem, mely látja, amit ti láttok. (Lk 10:23)
Magasztallak téged, Istenem, királyom, áldom nevedet mindörökké. 
Mindennap áldalak téged, dicsérem nevedet mindörökké. 
Nagy az ÚR, méltó, hogy dicsérjék, nagysága felfoghatatlan. 
Nemzedékről nemzedékre dicsérik műveidet, hirdetik hatalmas tetteidet. 
Fenségeden, ragyogó dicsőségeden és csodálatos dolgaidon én is elmélkedem. 
Elmondják, hogy milyen félelmetes a hatalmad, én is felsorolom nagy tetteidet. 
Áradoznak, emlékezve nagy jóságodra, és örvendeznek igazságodnak. 
Kegyelmes és irgalmas az ÚR, türelme hosszú, szeretete nagy. (Zsolt 146:1-8) 
Dicsőség az Atyának és a Fiúnak és a Szentléleknek, miképpen volt kezdetben, most és mindenkor és mindörökkön-örökké. Ámen. 
Boldog a szem, mely látja, amit ti láttok. (Lk 10:23)

Imádkozzunk! 
Atyánk! A nap végén – közös konferenciánk elején – Hozzád jövünk. Te hívtál minket. Hatalmas ígéreteket kaptunk – de megvalljuk, hogy sokszor nem tudunk mit kezdeni azokkal. Azt mondod: Boldog az a szem, amely látja, amit ti láttok. - mi pedig alig látunk a fáradtságtól, alig nézünk, mert rohanunk, alig veszünk észre valamit, mert feladataink és gondjaink foglalják le értelmünket. 
Hatalmas ígéreteket kaptunk – töltsd be rajtunk ígéreteidet, és add meg nekünk, add meg egész Egyházadnak azt, amire szükségünk van. Jézus Krisztusért kérünk. Ámen. 

ApCsel 1:4-14.
Amikor tanítványokkal együtt volt a Feltámadott Jézus, megparancsolta nekik: Ne távozzatok el Jeruzsálemből, hanem várjátok meg az Atya ígéretét, amelyről hallottátok tőlem, hogy János vízzel keresztelt, ti pedig nemsokára Szentlélekkel kereszteltettek meg. Amikor együtt voltak, megkérdezték tőle: Uram, nem ebben az időben állítod helyre Izráel országát? Így válaszolt nekik: Nem a ti dolgotok, hogy olyan időkről és alkalmakról tudjatok, amelyeket az Atya a maga hatalmába helyezett. Ellenben erőt kaptok, amikor eljön hozzátok a Szentlélek, és tanúim lesztek Jeruzsálemben, egész Júdeában és Samáriában, sőt a föld végső határáig.
Miután ezt mondta, szemük láttára felemeltetett, és felhő takarta el őt a szemük elől. Amint távozása közben feszülten néztek az ég felé, íme, két férfi állt meg mellettük fehér ruhában, akik ezt mondták: Galileai férfiak, miért álltok itt az ég felé nézve? Ez a Jézus, aki felvitetett tőletek a mennybe, úgy jön el, ahogyan láttátok őt felmenni a mennybe.
Ezután visszatértek Jeruzsálembe az Olajfák hegyéről, amely Jeruzsálem közelében van egy szombatnapi járóföldre. Amikor hazatértek, felmentek a felső szobába, ahol a szállásuk volt, mégpedig Péter és János, Jakab és András, Fülöp és Tamás, Bertalan és Máté, Jakab, Alfeus fia, Simon, a Zélóta és Júdás, Jakab fia. Ezek valamennyien egy szívvel és egy lélekkel kitartóan vettek részt az imádkozásban, az asszonyokkal, Jézus anyjával, Máriával és testvéreivel együtt. 

Kedves Testvéreim!
Ezt a játékot a hittanórán játszottuk, amikor az evangélium terjedéséről tanultunk. Hogyan tudott a Római Birodalomban az evangélium olyan gyorsan eljutni nyelveken, országokon, kulturális és képzettségi falakon keresztül. S köszönöm, hogy ezt a játékot most együtt is játszhattuk. 
S nagyszerű módszereket, utakat találtunk arra, hogyan lehet a földrajzi távolságokat, a nyelvi akadályokat legyőzni. Vannak arra is elképzeléseink, hogy a kulturális és képzettségbeli falakat lebontsuk. 
Az egyháztörténet azonban szüntelenül felveti a dilemmát, hogy vajon a történelem adja meg a hit terjesztésének lehetőségét, vagy fordítva: éppen a hit terjesztésének elszántsága teremti meg a lehetőségeket. S hogy elegendő-e az elszántság, az emberi elhatározás, elegendő-e a leleményesség, a végiggondolt terv, vagy kell hozzá valami más is. 
Ehhez a dilemmához választottam ezt az igeszakaszt. Igyekszem nem saját elképzelésemet előrevetíteni az igébe, hanem kellő alázattal és figyelemmel olvasni, hallgatni, hogy valóban gyarapodjunk. 

Ha a hivatás szempontjából figyelem ezt a történetet, akkor azt látom, hogy az elhívás pontos. Egy oldalról megtudjuk, hogy kinek szól, más oldalról megtudjuk, hogy mire szól. Az előző vers határozottan mondja, hogy kinek szól: „miután a Szentlélek által megbízást adott az apostoloknak, akiket kiválasztott”. Ebben a szakaszban pedig fel is sorolja nevüket. Igaz, hogy folytatódik a sor az asszonyokkal. Jézus anyjával, Máriával és Jézus testvéreivel, de ez nem változtat azon, hogy az elhívás személyre szóló. Nincs arról szó, hogy mindenki. Hanem arról van szó, hogy Jézus elhív. Megszólít. Az elsőket személyesen Ő maga, később – már Mátyás apostollal kezdve – a gyülekezeten keresztül. De személyre szóló az elhívás: az apostolok kézrátételével adatik tovább. Ha ezt a névsort figyeljük, az apostolok közül legtöbbről semmit nem tudunk. Valamit találunk a korai egyháztörténet-írók műveiben, de a Bibliába nem került bele semmi a tevékenységükből. Nem szükséges tehát magunkat Péterhez, Pálhoz vagy Jánoshoz mérni. De névtelenségünk, kicsinységünk nem kérdőjelezi meg, hogy személyes elhívást kaptunk. Amikor presbiteri, hitoktatói szolgálatra kiküldtek, akkor elhívást adott nekünk az Úr. 
A szolgálat persze sokféle. Pál apostol leveleiben ötféle igeszolgálatról olvashatunk. Milyen kár, hogy gyülekezetünkben ebből kettő, esetleg három található csak. De mennyiféle más van még! Sokféle szolgálat – de ne feledjük, a különféle szolgálatoknak egyetlen célja van: „Tanúim lesztek”. Abban nincs konkrét útmutatás, hogy ki mit fog csinálni, milyen feladatkörbe áll be. Sőt, István protomártír történetéből tudjuk, hogy őt az asztal körüli szolgálatra hívta el az Úr, mégis tanított, igét hirdetett, prófétált. Ugyanígy Fülöp is diakónusként kapott elhívást, aztán Samáriában missziót folytatott. Tehát abban nincs pontos utasítás, ki mit fog végezni, hogyan tölti be hivatását. A hivatás formája, külső rendje – mondjam így- szabad. De a hivatás tartalma adott. Lukács evangéliumában mondja Jézus: „hirdetni kell az ő nevében a megtérést és a bűnbocsánatot” Jézus nevében a megtérést és a bűnbocsánatot. Személyre szóló, pontos tartalmú küldetésünk van. 

Ám azzal kezdődik Jézus parancsa, hogy Ne távozzatok el Jeruzsálemből, hanem várjátok meg az Atya ígéretét.  Mert hát éppen ez a dilemma az egyháztörténetben, hogy kell-e még valami, vagy csak lelkesedés és lelemény, akarat és ötletesség. S Jézus azt mondja: Várjátok a Szentlelket. Hogy nem elég az emberi tettvágy, lendület. Lélek nélkül nem megy. 
De mi van, ha van Lélek, csak tettvágy nincs? Pál írja: „Isten az, aki munkálja bennetek mind a szándékot, mind a cselekvést az ő tetszésének megfelelően. Meg azt is írja: hirdesd az igét, állj elő vele, akár alkalmas, akár alkalmatlan az idő. Mi van, ha van Lélek, csak nem vesszük észre? Csak nem vesszük komolyan? 
Kaptuk-e a már a Lelket? Vagy még várnunk kell a magunk Jeruzsálemében? 
Nem akarok általánosságban beszélni. Nem akarom elkenni a dolgokat azzal, hogy a keresztelésünkkor már kaptuk a Lélek ajándékát. Mert ez igaz, de kaptuk-e a Lelket a küldetésünkre? Sőt, ahogy olvassuk az apostolok történeteit, azt látjuk, hogy sokszor egy-egy feladatra kapnak külön Szentlelket. Kaptunk-e küldetésünkre Szentlelket? Ezt mindenkinek magának kell megválaszolnia. 
Feszültséget látok ebben a történetben. Mert egy részről szól az ígéret: Tanúim lesztek, más részről az intés: várjátok meg a Szentlelket. Ebben a feszültségben az ember nagyon egyedül érezheti magát. Ahogy a tanítványok is odatapadtak a mennyre. Mert ott maradtak Jézus nélkül. Könnyen ott maradunk mi is: tudom a küldetésem, tudom az intést: Tanúim lesztek, s maradjatok a városban!
Ebben a feszültségben a tanítványok felmentek a felső szobába, együtt voltak és imádkoztak. Nem egyedül imádkoztak, hanem együtt. Mert az elhívás nem magánügy, nem szubjektív érzés, a Szentlélek vétele és ajándéka nem arról szól, hogy én eldöntöm, megérzem, hogy kaptam-e Szentlelket. Ez a gyülekezet ügye. Együtt vannak és imádkoznak. A feszültségben, hogy ígéreteket kaptunk a küldetésre, de vajon kaptuk-e a Szentlelket, s amely feszültség nemcsak a kezdet kezdetén, hanem folyamatosan terheli szolgálatunkat, az az emberi válasz, hogy együtt vagyunk, és imádkozunk. 
S a Lélek cselekszik. Jön, kiárad, és indít. 

S amikor jön, akkor nagyszerű, hogy vannak terveink, elképzeléseink a nyelvi és földrajzi akadályok legyőzésére, a társadalmi falak lebontására. Mert a Lélek mindezeket a terveket átjárja, átformálja, megerősíti, és célba juttatja. 
Legyen hát most ez a két nap számunkra ez az együttlét: az imádság, a Lélekért való könyörgés ideje, hogy küldetésünket, amelyet ígért az Úr, betölthessük. Ámen.