Author: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Gárdony, Szfvár, Sárosd, 2016. augusztus 28. 
                                                                                                                                Lk 17:11-19.

Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a Szentháromság ünnepe utáni 14. vasárnapon heti igénkkel: „Áldjad, lelkem, az Urat, és ne feledd el, mennyi jót tett veled!” (Zsolt 103:2). 
Minap egy ismeretlen fiatallal váltottam levelet, amelyből kiderült, hogy nincs semmi, aminek örülni tudna. Nem vonom kétségbe ismeretlenül szavainak igazságát. Csak állok szótlanul, és ámulok, hogy mennyi jó vesz körül engem. Weörös Sándor szavaival: „miket állandó ittlétük miatt oly könnyen, szűntelenül feledünk”. 
Hadd legyen ez az istentisztelet Istendicséret is: Áldjad, lelkem, az Urat, és ne feledd el, mennyi jót tett veled! 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 
Kedves Testvérek!
Isten jóságát szeretném ma hirdetni. Azt a sok csodát, amellyel napról napra körülvesz. Azt a sok jót, amellyel megajándékoz. Az idén száz esztendős Olofsson Placid atya a gulágban töltött tíz évet. Négy pontot fogalmazott meg a túlélés szabályaiként:
1)	 A szenvedést nem szabad dramatizálni! Nem szabad panaszkodni, mert attól gyengébb lesz az ember. 
2)	Az öröm szükséges a túléléshez. Ezért észre kell venni és tudatosan kell keresni az élet apró örömeit. 
3)	Nem vagyunk tökéletesek, de itt és most kell megmutatnunk, hogy különbek vagyunk rabtartóinknál. Ez mozgósítja az életenergiákat.
4)	Akinek van hová kapaszkodnia, annak könnyebb. Mi hívők, ha a Jóistenbe kapaszkodunk, rájövünk, hogy Ő is akarja túlélésünket. 
Nem a túlélésért hirdetem ma Isten jóságát. A Zsoltárral együtt én is vallom: Mily drágák nekem szándékaid, Istenem, mily hatalmas azoknak száma! Számolgatom, de több a homokszemeknél, s a végén is csak nálad vagyok. (Zsolt 139)
Annyi jót tett velünk az Úr! Ezért merünk kiáltani Hozzá gyógyulásért, bajok közül szabadulásért. Akár a tíz leprás, mi is kiálthatunk, akár ha közel vagyunk hozzá, akár ha távol. Akár ha népének tagjai vagyunk, akár ha idegenek. Annyi jót tett velünk az Úr, hogy ne tenne nekünk meg mindent!
Az Úr jóságát hirdetem. Elindult a tíz leprás, és meggyógyult mind a tíz az úton. Annak, aki visszatért, annak azonban még többet adott az Úr. Hited megtartott téged – mondja neki. Az evangélium olvasói csak tátják szájukat: a többiek talán visszaestek volna betegségükbe? Képtelenség! Valami többet kapott, aki visszatért. Ő nem csak testének gyógyulását kapta, hanem azt is, amit Jákób: Bizonyára az Úr van ezen a helyen! Azt a csodát kapja, hogy felismeri: az Úrral találkozott. Nem szerencséje volt. Nem csupán a nagy gyógyítót sikerült elcsípnie. Hanem Jézusban maga az Úr, az Élő, a Valóság áll előtte. Ezért borult le az az ember Jézus előtt. Olyat tett – ahogyan mi az úrvacsoránál letérdelünk –, amit ember nem tesz meg a másik ember előtt: leborult előtte. Imádja őt, mint Istent. Menj el, hited megtartott téged. - mondja Jézus. Hangzik nekünk is az úrvacsoránál: menjetek el békességgel! Mert az Úr, aki annyi jóval ajándékozott meg, nemcsak gondviselő Istenünk, hanem megtartó Istenünk. Aki életben és halálban megőriz. Aki üdvösséget ad. Aki kitárja előttünk a menny kapuját. Tágas térre állítottál engem – valljuk ma is a zsoltárossal. (Zsolt 31:9) Szabad hát kiáltanunk testi és lelki bajban gondviselő Istenünkhöz. És szabad hálát adnunk szabadító, üdvösséget adó Istenünknek! 
Hadd emlékeztessem most testvéreimet a Galatákhoz írt levél részletére. A test cselekedetei és a Lélek szerint való élet ellentétéről írt Pál apostol. Amit Jézus ad ennek a samáriainak – és ad nekünk is (bárcsak legyen szemünk észrevenni!) - az több, mint testi egészség. Az az üdvösség, az a Krisztussal való közösség. Az a Szentlélek reánk áradása. Mindent megváltoztat az bennünk. És árasztja jó gyümölcseit reánk. A Lélek gyümölcse pedig: szeretet, öröm, békesség, türelem, szívesség, jóság, hűség, szelídség, önmegtartóztatás. Egy esti énekünkben így kérjük mi is Jézust: Többet kívánok röpke szavadnál: Mint tanítványid között lakoztál Otthonos, meghitt, szent közösségben, Jöjj, ne vendégnek, de maradj velem! Nemcsak azt a röpke szót, hogy menjetek el, mutassátok meg magatokat a papoknak, hanem hogy életben és halálban velem maradjon! Milyen vigasztaló ez a jelenlét, amikor ravatal mellett kell állnunk! 
Az Úr jóságát hirdetem. Nem akadt más, aki visszatért volna, hogy dicsőítse Istent, csak ez az idegen? - kérdezi Jézus, amikor látja a hozzátérő samáriait. Bizony, sokszor megelőznek bennünket, templomosokat az idegenek. Akik nem tanulták a Krisztust. Akik Isten jóságát állandó ittléte miatt nem feledik szűntelen. Mert Isten jóságának, üdvözítő kegyelmének nincsen határa. Közeliek és távoliak, ismerősök és idegenek egyaránt részesednek belőle. Nincs az az idegenség, amelyben meg ne tudna ragadni, és nincs az az ismeret, amelyet felül ne tudna haladni az Úr, amikor mellénk áll, amikor megáld, amikor Lelkével megajándékoz. Ámen.