Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.     Fcs, Szfvár, Sárosd, 2016. július 31. 1. Kor 12:1-11

Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a Szentháromság ünnepe utáni 10. vasárnapon. „Boldog az a nép, amelynek istene az Úr, az a nemzet, amelyet örökségül választott.” (Zsolt 33:12)
Ez vasárnap Jeruzsálem pusztulására emlékeztet. I.sz. 70-ben Vespasianus császár idején Titusz hadvezérlésével bevette és elpusztította Jeruzsálemet, Isten trónusának városát. Lerombolta a templomot. 
Évtizedeken keresztül úgy gondoltunk erre az eseményre, mint távolira, ami nem ismétlődhet meg. S most ijesztő hírek érkeznek Franciaországból – kedden mise közben gyilkoltak meg egy katolikus papot. Mennyire törékeny a mi sziklaszilárdnak hitt jólétünk, biztonságunk, életterünk!
Ha valaki nem akar, nem mer ilyen összefüggéseket látni, gondoljon saját kis fővárosára, békességének szigeteire. Milyen könnyen kettétörheti azt valaki, aki elrabolja igazolványainkat, aki ránk kiabál a lépcsőházban, aki kiforgatja szavainkat, aki visszaél bizalmunkkal. 
Mindezt a terhet Istenünk elé visszük. És szeretetének gazdagságát, sokszínűségét kérjük közösségeinkbe.
Istentiszteletünk elején a 323. éneket énekeljük, s aztán a 627. rendet használjuk majd. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 
Kedves Testvéreim!

Az igehirdetéshez szeretnék néhány képet is vetíteni. 
Az első kép a Fejtetőre állt házat ábrázolja. Lengyelországban, Szymbark faluban áll, Daniela Czapiewski tervezte. Szóval ez egy valóságos ház. Mint ahogy valóságos a feje tetejére állított világunk is, amiről az evangélium szól. Az imádság házát rablók barlangjává tették. Mondjuk finomabban: Ahol Isten akar szolgálni, ott az ember akar szolgálni Istennek. Feje tetejére állított világ. Az ember azt gondolja, hogy minden tőle, általa és érte van. Az ember azt gondolja, hogy majd megteremti a békét, megtartja az istentiszteletet, megőrzi a rendet, eléri a célját. S persze mindezzel dicsőíti Istent. Feje tetejére állított világ. 
Jézus nemcsak kiűzi a kufárokat, hanem bemegy a templomba, és tanít. Helyreállítja a rendet: Isten ad, s ha Isten ad, akkor a gyülekezet, a népek örömmel hallgatják. Amíg az ember akar adni, addig rablók barlangja, amikor Isten ad benne, akkor valóban templom. A világra is értve ezt: amíg az ember akar adni, addig rablók barlangja. A házasságra is értve: amíg az ember akarja rendjét megszabni, addig rablók barlangja. Amikor Isten ad, amikor Isten igéje szólal meg, akkor helyreáll a rend, és valóban a békesség városa, az öröm és imádság háza lesz a haza, a templom és az otthon.

A második képhez Weöres Sándor: Idyllium c. versét hallgassuk meg. 
A mező csendje
a domb hajlása
egyablakos ház
néz a forrásra
nap hold csillagok
körülkeringik
itt kéne élni
ámulva mindig
betévedőnek
kenyeret adni
gyümölcsöt szedni
vetni aratni
égi forrással
feküdni kelni
itt kéne élni
örökre lenni
Nemcsak itt kéne élni, hanem így kéne élni, így lehet élni: Isten ajándékaival körbekeringve, a forrásra tekintve. S már itt tartunk a levélbeli igénél. Isten gazdagságánál. Akkor áll feje tetejére a világ, amikor azt gondoljuk, hogy Isten szegény, hiányzik neki valamije. Nekünk kell adnunk, hogy teljes legyen. De Isten gazdag. A Szentlélek bőséggel adja ajándékait. Ne gondoljátok, testvéreim, hogy a mi Urunk szegény volna, hogy bármiben hiányt szenvedne. 

Van egy – különben igen kedves – történet. Egy kisváros templomát támadás érte, s a Krisztus-szobor is megsérült: letört a keze, a lába.
 S a hívek nem állították helyre a szobrot, hanem készítettek alá egy írást. „Krisztusnak nincs más keze, csak a mienk, hogy művét végrehajtsa. Krisztusnak nincs más lába, csak a mienk, hogy az embereket Isten útján vezesse. Krisztusnak nincs más ajka, csak a mienk, hogy az embereknek Istenről beszéljen.” Kedves történet, ám valahonnét innen indul a félreértés. Amikor azt jegyezzük meg ebből, hogy Krisztusnak nincs keze, s nekünk kell helyette cselekedni, szólni, dönteni. A régiek írásában azonban nem ez áll, hanem az, hogy Krisztus cselekszik bennünk. Valaki meglátta ezt a képet és így vallott: Én az esetlen, a hitetlen, a reményt vesztett, az Isten után fürkésző, dübörgő: Hol vagy Uram?, nem vagyok más, mint az én megcsonkult testem Krisztus kezével, lábával, törődő lelkével, végtelen szeretetével... én, a kis porszem, a piszkos emberi mivoltom ad helyet az Ő cselekedetének. Félelmetesen felemelő érzés. De mégis megnyugtató, nem vesztem el, nem törtem össze, nem halt bele lelkem, hanem Valaki így akar ebben a semmis állapotomban használni... 
Krisztus gazdag. Ő bőséggel ajándékozza javait népének. Pál apostol sorolja a korintusiaknak adatott javakat. Mi pedig soroljuk a sajátjainkat. A hit ajándékától kezdve, a kedvesség lelki adományán keresztül, a közösség örömén át az együttérzés képességéig. S áldjuk a Szentlelket, hogy bőséggel adja ajándékait. 
Az utolsó kép. A gazdag Isten. A gazdag Krisztus. A gazdag Szentlélek. Aki önmagát osztja szét. A népi hiedelem azt tartotta, hogy a pelikán saját keblét föltépve eteti fiókáit. Ezért ábrázolták így Krisztust és az egyházat. Vérével tápláltatunk. Már nem saját vérünk, saját vérmérsékletünk, saját indulataink, saját ítéleteink és döntéseink, saját reményeink – vagy reménytelenségeink – vezetnek, késztetnek cselekedni, hanem Krisztus vére lakik bennünk. Már nem mi adunk Istennek, nem mi teszünk szolgálatot az Úrnak vagy az egyháznak, hanem Ő szolgál nekünk, és az Ő szolgálata jut teljességre testünkben. Ki milyen lelki ajándékot kapott, azzal szolgáljon. Mert a Lélek megnyilvánulása mindenkinek azért adatik, hogy használjon vele. 
Nem tudom, mi lesz Európa sorsa. Nem tudom, mi lesz a mi Jeruzsálemünk sorsa. Tudom, hogy sokan átélték már, hogy az ő Jeruzsálemük, békességük városa, temploma összedőlt. És azt tudom, hogy amikor Jeruzsálem összedőlt, amikor Mohácsnál az ország elveszett, akkor a Szentlélek jött, és betöltötte csonkára vált, torzó népét, hirdettette csonka, megtört népével az evangéliumot oly sokszínűen, ahogy Pál apostol leírta, ahogy mi is tapasztaljuk jelen lenni Őt közösségeinkben. Hirdettette Krisztus halálát és feltámadását. Megtisztította a szíveket, és igaz reménységet ébresztett, és hűséges, kitartó és bátor szolgálatra hívott el sokakat, így őrizte meg népét az örök életre. Ámen.