Last saved by: Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.   Szfvár, 2015. április 2.    	1. Kor 11:17-34.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

Az úrvacsorának szerzését ünnepeljük. 
Az ünneplést szinte beárnyékolja Pál intése: 
Azért, aki méltatlanul eszi az Úr kenyerét, vagy issza az Úr poharát, vétkezik az Úr teste és vére ellen. Vizsgálja meg azért az ember önmagát, és úgy egyék abból a kenyérből, és úgy igyék abból a pohárból. Mert aki úgy eszik és iszik, hogy nem becsüli meg az Úr testét, ítéletet eszik és iszik önmagának. 	
Az Egyezségi Irat – az evangélikus reformáció utolsó hitvallási iratának magyarázatát olvasom:  „De azt is alaposan meg kell magyaráznunk, hogy kik az úrvacsora méltatlan vendégei. Azok, akik valódi bűnbánat, bűneik miatti fájdalom, igazi hit és életük megjobbításának őszinte szándéka nélkül járulnak ehhez a szentséghez. Ők ítéletet, azaz ideig és örökké tartó büntetést vonnak saját maguk fejére, Krisztus testének szájjal történő méltatlan vétele miatt, és vétkeznek Krisztus teste és vére ellen. Az igazi méltó vendégek pedig azok a gyenge hitű, félénk, megszomorodott keresztyének, akik bűneik nagysága és sokasága miatt szívükben megrettentek, és azt gondolják, hogy nagy tisztátalanságuk miatt nem érdemlik meg ezt az értékes kincset és Krisztus jótéteményeit. Akik tapasztalják és fájlalják hitük gyengeségét, és szívből vágyódnak arra, hogy erősebb és merészebb hittel és tiszta engedelmességgel szolgálják Istent.” (Egyezségi irat)
Hálás vagyok, hogy hitben eleink megfogalmazták ezt. Mert így nem beárnyékolja Pál intése az úrvacsora ünnepét, hanem még inkább felemeli. Hiszen Jézus ugyanígy hívott bennünket: Jöjjetek énhozzám mindnyájan, akik megfáradtatok, és meg vagytok terhelve, és én megnyugvást adok nektek! Vegyétek fel az én igámat, és tanuljátok meg tőlem, hogy szelíd vagyok és alázatos szívű, és megnyugvást találtok lelketeknek. Mert az én igám kedves, és az én terhem könnyű.

Az úrvacsora szerzését ünnepeljük.
Az új szövetséget, amelyet az Atya kötött velünk. Azt a szövetséget, amelyet Jeremiás próféta által ígért: 
Hanem ilyen lesz az a szövetség, amelyet Izráel házával fogok kötni, ha eljön az ideje - így szól az Úr -: Törvényemet beléjük helyezem, szívükbe írom be. Én Istenük leszek, ők pedig az én népem lesznek. Akkor nem tanítja többé egyik ember a másikat, ember az embertársát arra, hogy ismerje meg az Urat, mert mindenki ismerni fog engem, kicsinyek és nagyok - így szól az Úr -, mert megbocsátom bűneiket, és nem gondolok többé vétkeikre. 	
A bűnbocsánat szövetsége ez. Isten végtelen szeretetének szövetsége. Az a közösség, az a gyülekezet, amely ebből a vacsorából eszik és iszik, amely megismerte Istennek ezt a határtalan szeretetét, az ismeri Istent. Ott – így vallja Pál apostol – nincsenek szakadások, ott figyelnek egymásra, ott nem oktatja ki az egyik ember a másikat. Hanem egymást irgalommal, figyelmességgel fogadják. Mert Krisztus maga táplálja a gyülekezetet. 

Az úrvacsora szerzését ünnepeljük. 
Jézus hálát mond a kenyér és a kehely felett, és kiosztja barátainak. És mondja, hogy ez a kenyér már több a látható anyagnál – az az Ő teste, amely értünk megtöretik. S a kehely már több a benne lévő bornál. Az az Ő vére, amely bűneinkért ontatik ki. Kenyér és bor, amelyet nemcsak a szava, hanem a tette – ahogyan magát valóban odaáldozza – tesz Krisztus testévé és vérévé. Ebben a kenyérben és borban a Nagypénteki Áldozat megtört testét és kiontott vérét kapjuk. Nemcsak az asztalnál, hanem a kereszten is – a kettőt el nem választva egymástól – osztotta ki testét és vérét Jézus. Amikor e kenyérből és borból részesedünk, Jézus keresztjéből részesedünk. Vele együtt megfeszíttetünk, Vele együtt meghalunk. Hogy Vele együtt támadjunk fel. Most történik az, amit Jézus mondott a búzamagról: „Ha meghal, sokszoros termést hoz.” 
Ez a termés mi vagyunk, akik testét és vérét esszük és isszuk. Mert meghalunk Jézussal együtt, és vele új életre támadunk fel. 

Az úrvacsora szerzését ünnepeljük. Fehér az oltárterítő. Isten dicsőségét, a menny ragyogását, Isten örömét fejezi ki a fehér.  Isten dicsősége, amely a kereszten lett igazán láthatóvá: végtelen szeretetét ott láttatta meg velünk a mi Urunk. Ez Isten dicsősége – nem az, hogy maga alá gyűr mindent és mindenkit, hanem az, hogy felemeli az elesetteket. 
A menny ragyogása ez és Isten öröme ez a nap. Ahogyan a pásztor örül, ha megtalálja az elveszett bárányt, ahogyan az asszony örül, ha megtalálja az elgurult pénzdarabot, úgy örül az Úr, mert elindult a Pásztor értünk, hogy megmentsen, és mi hazaérkezzünk hozzá. Ámen.