Title: Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól
Author: Bencze András
Last saved by: Imre
Company: BSAFTPZ

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 
Szfvár, Gárdony, Sárosd, 2015. március 8. 1. Kir 19: 1-8.			

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

Az érzéseink és a hitünk valóságáról szeretnék ma beszélni Illés próféta története kapcsán.
Illés megijedt. Jezábel bosszú-ígérete félelmet ébresztett benne. Azt mondjuk, jogos ez a félelem, mégiscsak halálos fenyegetést kapott. Azonban ha arra gondolunk, hogy máskor hasonló fenyegetések közepette Illés milyen bátran helyt állt, akkor rádöbbenünk, hogy amit érez – a félelem – nem valóság. Amit érez, az érzés. 
Rendszeresen megemlékezünk üldözött keresztyén testvéreinkről. Az elmúlt hónapban Líbiában 21 egyiptomi kopt halászt végeztek ki keresztyén hitük miatt. Feltételezzük, hogy az egyiptomi keresztyénekben is félelem él, vagy harag, esetleg elszabadultak érzéseik, és bosszúvágy nőtt bennük – a mi érzéseinket vetítjük ki rájuk. Egy fiatalember, akinek két testvérét végezték ki, ezek helyett Isten országának öröméről, Jézus feltámadásának dicsőségéről beszélt. 
Bennünk is élnek érzések. Öröm, szomorúság, harag vagy félelem érzései. S nagyon meghatároznak érzéseink. Pedig az érzéseink nem a külvilágot tükrözik vissza, hanem a bennünk lévő pillanatnyi valóságot. Érzéseinket nyilván valami kívülről jövő inger váltja ki, de nem a külvilágot írja le, hanem a mi bensőnket, a mi pillanatnyi valóságunkat. 
Jól mutatja ezt Illés, aki most megijedt Jezábel bosszújától. 

Mennyiszer várjuk azt, hogy érezzük Isten szeretetét. Mennyiszer gondoljuk azt, hogy Isten jelenléte attól függ, hogy érezzük-e vagy sem. Hányszor nem merünk az úrvacsorával élni, mert nem érezzük, hogy szükségünk lenne rá, nem érezzük bűneink súlyát. Ezekben a helyzetekben az érzéseinktől függ a hitünk. 
Az az érdekes, hogy az érzésekkel nem lehet vitatkozni. Te így érzed. A véleménnyel lehet vitatkozni. A farizeusok és az írástudók úgy gondolták, hogy Jézus az ördögök fejedelmének segítségével űzi ki az ördögöket. Ezt Jézus nagyon logikusan cáfolta. Ők azonban a logikus érvelést elutasították. Innen látszik, hogy a vélemény és a valóság sem azonos. A vélemény nem valóság. Csak vélemény.
Amit Jézus hozott nekünk, az nem az érzések pillanatnyi, és bennünk élő valósága, nem a vélekedés, a vélemény, a felfogóképesség – szintén belőlünk fakadó – valósága, hanem a hit valósága. 
A hit valósága nem belőlünk fakad. Amikor Illés felébredt, nem azt mondta: milyen szépet álmodtam! Sem nem azt mondta: Milyen jól kialudtam magam. A hit valósága Isten ajándéka. Illés történetben kenyér és víz. Ennyire valóságos valóság. Nem képzelet, hanem megjelent testben. Isten ajándéka ez. Annak idején talán a sareptai özvegy adta Illésnek a kenyeret és a vizet, most azonban már az Úr angyala. Akkor még talán azt gondolhatta volna Illés vagy az olvasó, hogy ez emberi jóság, most azonban egyértelmű: Isten ajándéka ez. 
A hit valósága. Valóság – mert ennek az erejével negyven nap és negyven éjjel ment az Isten hegyéig. 
A hitünk valóság. Nem egy valóság a sok közül, hanem a mindent betöltő, egyetlen valóság. Az érzés pillanatnyi – a hitünk valósága, amit Jézus szerzett nekünk – mindent betöltő. Olykor úgy érezzük, Isten nem szeret, elfordította a fejét. Ez érzés. A hitünk, amit Jézus szerzett nekünk, azt hirdeti: Isten gyermekei vagyunk. Olykor azt gondoljul, olyan jók vagyunk, és mindent kézben tudunk tartani, irányítjuk az életünket. Ez vélemény. Addig tart, amíg bele nem bukunk. A hitünk, amit Jézus szerzett nekünk, világosan látja, hogy a sátán hatalmas erőkkel tör ellenünk, és erejét mutatja a bűn és a halál. És ugyanakkor hitünk látja, hogy Jézus legyőzte a bűnt és a halált. Hogy megküzdött a sátánnal, és győzött. És már senki – sem élet, sem halál, sem múlt, sem jelen, sem a holnapi nap – nem választhat el Isten szeretetétől, amely megjelent Jézus Krisztusban. 
A hitünk valóság. Ennek jeleként adta Jézus a keresztséget. Amennyire valóságosan ér bennünket a víz, olyan valóságosan győzte le Jézus bűneinket és halálunkat. És adta Jézus az úrvacsorát, a kenyeret és bort. Amilyen valóságosan rágjuk és isszuk, olyan valóságosan adja nekünk Jézus testét és életét, hogy Ő éljen bennünk. 
Figyeljük azt is meg, hogy Pál nem azt írja: Éljetek úgy, mintha a világosság fiai volnátok. Hanem azt írja: A világosság fiai vagytok, éljetek úgy, mint a világosság fiai. 
És innen következik, hogy a hitünk nem templomi akció, nem a belső szoba csendjébe való, hanem a hitünk mindent átjáró valóság. Mert átjárja összes emberi kapcsolatunkat, kordában tartja érzéseinket, kiigazítja véleményünket. Hiszen a hitünk nem belőlünk fakad – amit én hiszek – hanem Isten ajándéka: amit Jézus Krisztus szerzett nekem. A hit nem egyéni érzés vagy vélemény, hanem valóság: ahogyan Jézus legyőzte az erős fegyverest, a sátánt, a bűnt és a halált. Ahogyan minket, akik Istentől távol voltunk, Isten gyermekeivé fogadott – hiszen valóságosan testet öltött. A hitünk valóság. 
Ennek erejével járjuk a mi negyven nap és negyven éjjel hosszú utunkat, ezt a földi életpályát, míg meg nem érkezünk az Isten hegyéhez, ahol majd a valóság teljes szélességében, hosszúságában, erejében és fényében láthatóvá lesz, ahol majd színről színre láthatjuk a mi halálon győztes Urunkat, Jézust, aki szeretetével és szelídségével uralkodik örökkön-örökké. Ámen.