Title: Hű az Isten, aki elhívott titeket az Ő Fiával, Jézus Krisztussal, a mi Urunkkal való közösségre
Author: Bencze András
Last saved by: IMRE
Company: BSAFTPZ

Ökumenikus Imahét 5. nap 		Ciszter templom 2014. január 23.

Együtt – Közösségbe vagyunk elhívva

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen

Hű az Isten, aki elhívott titeket az Ő Fiával, Jézus Krisztussal, a mi Urunkkal való közösségre.
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 
Kedves Testvéreim!
Kezdjük Ézsaiás könyvével. Ne félj, mert én veled vagyok – mondja az Úr. És hűségéről biztosítja népét. Bárhol jár is, tűzben vagy vízben, az Úr mindig népével van, és Ő ad parancsot arra is, hogy a távolba szakadt fiakat és lányokat hazahozzák. Hogy az egész nép, Isten nagy családja megint együtt legyen. 
Innen kezdjük. Nemcsak azért, mert ez az első írás. Nemcsak azért, mert a tegnapi témát – Isten hűségét feleleveníti számunkra. Hanem azért is, mert ez keresztyén hitünk alapja. Ezért tartozunk, tartozhatunk mi is Krisztus egyházához, sőt ezért jöttünk el ma este is, mert Isten elhívott. „Nem ti választottatok engem, hanem én választottalak ki.” – mondja Jézus. Szeretjük hangoztatni szabadságunkat, saját döntésünket, ám minden emberi döntést, szabad elhatározást megelőz Jézus hívása. 

Tán negyed százada a Lévai utca 3 szám alá tíz-tizenkét vendég érkezett. A vendégek látásból ismerték egymást. Az is lehet, hogy itt-ott találkoztak, tudták egymás nevét. De azt nem tudták, miért vannak ott a Lévai utca 3-ban. Miért pont ők? És a többiekhez vajon mi közük van? S a vendéglátó leült közéjük, egy mondatot mondott: Ti barátaim vagytok. 

Nos, ennyire egyszerű. Együtt vagyunk Jézus körül, mert Jézus elhívott. S persze furcsán nézünk egymásra – bár talán egyre kevésbé – , mert más és más szokások szerint élünk. S nemcsak a külső szokásaink mások, hanem életfelfogásunk, Isten-ismeretünk, Isten-tiszteletünk is különböző. De abban egyek vagyunk, hogy mindannyiunkat a Szentlélek hívott meg. És lehet, hogy még most sem tudjuk, mit fogunk egymással kezdeni, de amikor Krisztus közösségéről, az Egyházról gondolkodunk, nem tudjuk egymást kihagyni, mert mindegyiküket egyformán meghívott a Szentlélek. 

Jézus elhívásának vannak következményei. Erről szólt az epistola. „Ha azt mondjuk, hogy közösségünk van vele, és a sötétségben járunk, akkor hazudunk, és nem cselekesszük az igazságot. Ha pedig a világosságban járunk, ahogyan ő maga a világosságban van, akkor közösségünk van egymással.” Jézus nemcsak arra hív el, hogy viseljük el egymást, hogy tűrjük meg egymást békességben, hanem arra, hogy közösségben legyünk egymással. Első hallásra egy házaspárról írja Pilinszky az Életfogytiglan című versét. Pedig lehet, hogy rólunk szól a mindössze négy szavas vers: Az ágy közös. A párna nem. Jézus meghívott minket önmagával való közösségre. Hogy közös legyen az asztal is. S ahol Ő a házigazda, ahol Ő ad – ahol Ő adja magát – ott örömöt beteljesítő közösség születik. Hiszen az evangélium – akár szóban hangzik, akár a víz, akár a kenyér és a bor hirdeti – belekapcsol minket az Atya és a Fiú közösségébe, abba a ki nem fejezhető szeretetkapcsolatba, amely Jézus és mennyei Atyja között lángol. Nem feladat többé a közösség közöttünk, keresztyének között, hanem Jézus és az Atya kölcsönös szeretetének kisugárzása. Annak következménye, ahogy Jézus minket szeretett. 

Ti a barátaim vagytok. Nemcsak a Lévai utca 3. szám alatt hangzott ez el, hanem Jézus is ezt mondta tanítványainak. Kedves gondolat, hogy Jézus a barátunk. Akinek mindent elmondhatunk, aki közel van hozzánk betegségben és örömben, gyászban és munkában és ünnepben. Kedves gondolat, hogy Jézus meghallgat, figyel ránk. DE itt most másról beszél Jézus. Minket nevez barátainak. Barátnak, akinek Ő mond el mindent. Barátnak nevez, aki előtt nincs titka. Barátnak nevez Jézus, aki előtt feltárja tervét, szándékát és célját. Minket, tanítványait, Jézus barátainak nevez. Akik tehát ismerjük akaratát. Akik tehát tudjuk, mi a célja. – S mi, késői olvasói az evangéliumnak, tényleg tudjuk, hogy Jézus szenvedésére és halálára készül, miközben azt mondja: ahogyan én szerettelek titeket, ti is úgy szeressétek egymást. Van, aki úgy gondolja, a szeretet csak maszlag, valami szirup, amivel problémánkat leöntjük és elfedjük. Nos, amikor Jézus azt mondja: Szeressétek egymást, akkor konfliktusban volt tanítványaival – akik közül egy elárulta, egy megtagadni készült, s mind el fog majd futni. S ebben a konfliktusban mondta: szeressétek egymást. Ahogy Ő szeretett minket. Ez a szeretet pedig nem kimondja a másik bűnét, hanem elhordozza azt. Nem a másik fejére olvassa hibáit, hanem életét adja barátaiért. Ez a szeretet nem a jogosság és igazság tisztaságában ragyog, hanem a másik vétkétől ő maga kerül a bűnösök közé. Ez a szeretet valódi közösségvállalás. 
S ilyen az egyház. Ilyen a közösség Krisztus közösségében. Ez a közösség égető, ez a szeretet perzselő. S félünk, hogy magával ragad, elsodor, mint az ár. Félünk, hogy elveszítjük benne identitásunkat, elveszítjük benne tisztaságunkat. S akkor megint hallhatóvá válik Ézsaiás próféciája, az Úr szava: Ne félj, mert megváltottalak, neveden szólítottalak, enyém vagy! Ha vízen kelsz át, én veled vagyok, és ha folyókon, azok nem sodornak el. Ha tűzben jársz, nem perzselődsz meg, a láng nem éget meg. Mert én, az ÚR, vagyok a te Istened, Izráel Szentje, a te szabadítód! Ámen.