Last saved by: IMRE

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	 LMK előkészítő, 1. Tim 2:1-7.     Súr, 2014. január 16.

Jézus Krisztusban látható Isten akarata

A vasárnap jellege

bár erről csak óvatosan beszéljünk, hiszen ezt a jelleget inkább csak mi, lelkészek tudjuk. Hacsak nem beszélünk a köszöntésben erről. Az is óvatosságra int, nehogy az általunk – emberek által - megszabott jelleg az ige fölé emelkedjék. Ez a jelleg azonban megóvhat attól, hogy személyes és pillanatnyi kis ügyeinket vigyük a gyülekezet elé – Isten igéje helyett.

A Vízkereszt ünnepe utáni vasárnapok ívéről szépen ír Jánossy Lajos. Két vonatkozást emelek ki tőle. Az első, hogy ezek a vasárnapok mindig Jézus dicsőségéről szólnak. Ez a vasárnap is – elsősorban evangéliumi szakaszával – erőteljesen hirdeti a Jézusban megjelent dicsőséget. A másik vonatkozás, hogy az első századokban, amikor az egyházi év Jézus feltámadásával, illetve a szenvedésére való emlékezésre való készülettel (böjti idő) kezdődött, ez az időszak az egyházi év végét jelentette, és eszkatologikus tartalma volt. 

Jánossy Az egyházi év útmutatása 2. kiadás, Veszprém 2008. 18-19. o.

Az Ószövetségből 2. Móz 33:17b-23-at olvassuk. Központi mondatának vélem: „könyörülök, akin könyörülök”. Amely mondatban csak a könyörületről, Isten irgalmáról esik szó, s nem azzal folytatódik, hogy elítélem, akit elítélek. S nem rettegek vissza attól a magyarázattól, hogy az a kőszikla, amelyre Mózest állította, a Krisztus volt. 
Az evangélium történetéhez engedjetek meg egy kitérőt – mert nem valószínű, hogy az igehirdetéshez ez a részlet szükséges, ám megragadott egy mondat: „Töltsétek meg a vedreket vízzel!”. Ez a küldetés. Vízzel megtölteni a vedreket. Nem borral. Majd Jézus borrá változtatja a mi vizünket. Ha akarja. Felszabadít azt tudni, hogy nem erős igéket, mindent és mindenkit megváltoztató igehirdetéseket kell mondanunk, hanem a vedreket vízzel megtölteni. Azaz egyszerű emberi gondolatainkat mondani – s abból a Lélek majd üdvösséget ad azoknak, akiknek akar. No, ennyi a kitérő. A vasárnap jellegéhez az tartozik, hogy így mutatta meg Jézus a dicsőségét. Nos, nem valami különleges dolog. Valószínűleg kevesen vették észre a csodát is. Folyt tovább a lagzi. Meg a bor. Ezek azt mutatják, hogy Jézus dicsősége ennyire belevegyült evilágiságunkba. De ebben a nagyon evilági csodában is megvalósul, hogy Isten azt akarja, hogy minden ember üdvözüljön, azaz megmeneküljön. Ők pl. a szégyen elől. Amit tulajdonképpen maguknak idéztek volna elő. Hát ilyen Isten kegyelme. Ezt ne mondjátok el, mert evilág jobban szeretné, ha Istennél minden rossznak lenne következménye. De látjátok, ő még a következmények elől is megment sokszor. Áldott legyen ezért a neve! Bár tenne minket is ilyen irgalmassá irgalma!

Akkor lassan az igére térünk.
Előbb az igeválasztásról. Az Útmutató 3-7-et jelöli ki. A LK 4-7-et. Talán a kettő között volna az elképzelés. Nem úgy kezdeni: Aki azt akarja, hanem ahogyan szoktuk is idézni: Isten azt akarja...
De lehet az 1-7-et is olvasni, akkor azonban ne essünk bele abba a csapdába, hogy az imádkozásról beszélünk. 
Ha már tartalmilag bele akarjuk venni az előző szakaszt, akkor az előző fejezet végét is olvassuk Hümenaioszról és Alexandrosról, akiket Pál apostol átadott a Sátánnak. Azaz exkommunikált. Levette a kezét róluk. De alighogy ezt kimondta, máris kéri, hogy minden emberért tartsanak könyörgéseket. Szóval még ezért a két utálatos fickóért is, akikkel nem lehetett értelmesen beszélni, akik marhaságokkal terhelték a gyülekezetet, sőt talán csaltak és loptak a gyülekezettől, vagy nem is tudjuk, mit tehettek. Nem áll velük szóba Pál apostol, de az imádság azért értük is szóljon. 
Meg hát a királyokért is. Néró idejét élik éppen. Ki tudja, talán már Pétert ki is végeztette. S mégis, imádkozzanak a királyokért. S ez azért különleges. Ez a keresztyének sajátsága. A pogányok nem imádkoztak értük. Egyszerűen vagy gyűlölték, vagy imádták a császárokat. A zsidók imádkoztak értük, hogy békességük legyen. Első hallásra Pál is erre biztatja a gyülekezetet. Ám a mondat vége jelzi, hogy többről van itt szó. Teljes istenfélelemben szeretne élni a gyülekezet. S ez jó és kedves Isten előtt, aki azt akarja, hogy minden ember üdvözüljön. Ezért Pál missziói terveihez mindig hozzátartozott, hogy a helytartóknak hirdesse az evangéliumot, hogy eljusson vele Néróig is. De nem a maga erejével akar eljutni a fejesekig, mert az a tapasztalata, hogy Isten cselekszik, tehát imádkozni kell értük. Hogy megtérjenek. Mert az igazi nyugodt és csendes élet az Istenfélelemből születik. 
A közbenjáró imádság – most hadd használjam előrevetítve ezt a szót – annyiban kapcsolódik bele igehirdetésünk alapigéjébe, amennyiben Isten azt akarja, hogy minden ember üdvözüljön.

Néhány szónál muszáj megállnunk.
Isten azt akarja. - egy bibliaóra erejéig talán érdemes arról beszélgetni, hogy mi is Isten akaratának és az ember akaratának viszonya. Van-e szabad akaratunk, s ha van, miben, mire terjed ki. Az igehirdetésnek – és Pál gondolatmenetének – nem ez a témája. Pál hite abból fakad, hogy Jézus Krisztus őt megállította, megfordította. Ennek a levélnek elején is erről beszél. „A bűnösök közt első vagyok én”: Jézus halála pedig Isten akaratát jelenítette meg a világban. Azt az akaratát, amelyet az ószövetségi igénkben is kimondott: Könyörülök, akin könyörülök. Könyörülni akar. Saulon és mindenkin. Pál apostol tehát nem kitalálta, kikövetkeztette Isten akaratát, nem is valami mennyei angyal hirdette neki, hanem tapasztalta Isten akaratát. Ahogy sokan tapasztalták azt, és Jézus szenvedésében és halálában megvalósulni látták Ézs 53-at: „sokak vétkét vállalta magára”. Tehát nemcsak egy-egy emberrel akarja, hogy azok üdvözüljenek, hanem a „sokak”-kal akarja ezt megtenni. Nyilván ez az akarat nem teszi feleslegessé a poklot, a kárhozatot. De ezt a témát szerintem nem kell az istentiszteleten felvetni. 

Eljusson az igazság megismerésére. A valóság (άλήθείά) megismeréséről beszél Pál. A megismerés sem egyszerű tudás, hanem kapcsolat azzal, amit ismerek. Ahogyan Pál megtapasztalta a valóságot – s ebben benne volt Krisztus feltámadásának valósága, bűneinek, elveszettségének valósága, és Jézus kegyelmének, szolgálatba állító hatalmának valósága is – úgy jusson el minden ember az igazság megismerésére. 

Mert egy az Isten. Itt egy ősegyházi himnuszt vélnek felfedezni a Biblia-kritikusok. Számomra inkább fontos a zsidó hitvalláshoz való hasonlósága, amelyet majd a következő mondat tesz erőssé. A zsidósághoz való kapcsolatot már említettem a felsőbbségért való imádság kapcsán. Itt folyatódik az összehasonlítás: egy a közbenjáró is. Jézus. Nem Mózes. Mert elvileg ő is közbenjáró. Felmegy az Atyához, lehozza a törvényt. De nem ő a közbenjáró, hanem Jézus. 
Mit is jelent a közbenjáró? Hiszen éppen arra kéri a gyülekezetet, hogy járjanak közben a királyokért. Miért egyetlen közbenjáró Jézus? Hiszen Pál más helyen mondja, hogy a Lélek könyörög értünk. Azaz közbenjár. Jézus pedig azt tanítja, hogy nem ő fogja kérni az Atyát, hanem maga az Atya szeret minket. Nem az imádsághoz kell közbenjáró. 
Jézus közbenjáró volta sokkal inkább abban mutatkozik meg, hogy „váltságul adta önmagát mindenkiért tanúbizonyságul.” Szóval inkább Isten irányából jön hozzánk Jézus. Felénk jár közben. A közbenjárásnak ez a mozzanata egyedülálló. Mindenki más csak beszél Isten kegyelméről. Ő el is hozza azt. A tanúbizonyságul szó árulja el, hogy a közbenjárás iránya Istentől emberig. 

A maga idejében. Érdekes kifejezés. A történetiséget értem alatta. Hogy Jézus halála egyszer  s mindenkorra szól. Nem kell megismételni, kiegészíteni. Nem veszíti érvényét, nem devalválódik. Ugyanakkor nem is kérdéses, hogy megtörtént-e vagy sem. A megváltás megtörtént. Teljességre jutott. Ennél teljesebb nem lehet. Isten akarata valóságos akarat. Elvégzett akarat. Nem vágy. Nem álom. Isten ezt elvégezte Jézus által. 
Talán az is benne érthető ebben a szóban, hogy a megváltást, Krisztus halálát a maga idejében kell értenünk. Ma nem annyira érthető a váltsághalál kifejezés, hiszen már a halálbüntetést is eltöröltük. A maga korában azonban ez jól érthető volt. Ma talán azt mondanánk: Jézus velünk együtt halt meg. A „maga idejében” értve „értünk és helyettünk” halt meg. Így jelentette meg az Atya akaratát, hogy megtérjünk, és éljünk. 

Hírnökül és apostolul. Ez fokozás. A hírnök tovább adja az üzenetet. Az apostol teljes joggal felruházva végzi szolgálatát. Ez a küldetése Pálnak a „maga idejében” folytatása. A váltás megtörtént, lezárult, de az most jut el a gyülekezetekig az apostoli szolgálat nyomán. Itt nem a „minden” szó szerepel, de a „népeket” kifejezés mégis összeköti Jézus közbenjárását és Pál apostol igehirdetői szolgálatát. Nemcsak összeköti, hanem ebben a lezáró mondatban jut teljességre, amit Pál írt. Isten azt akarja....Azért rendeltettem hírnökül. 

Vázlat még nincs. De bennetek már talán formálódik valami.