Title: Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében
Author: Bencze András
Last saved by: IMRE

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	 Szfvár, 2013. március 30.                 Mt 22:31-32.

Krisztussal együtt keresztre vagyok feszítve, többé tehát nem én élek, hanem a Krisztus él bennem, azt az életet pedig, amit most testben élek, az Isten Fiában való hitben élem, aki szeretett engem, és önmagát adta értem. (Gal 2:20)
Légy kegyelmes, Uram, mert bajban vagyok,
szemem elhomályosodott a bánattól, odavan testem-lelkem.
A gond miatt vége lesz életemnek, a sóhajtozás miatt esztendeimnek. 
Bűnöm miatt megrokkant az erőm, csontjaim sorvadoznak. 
Minden ellenségem gyaláz engem, ha látnak az utcán, elfutnak előlem.
Elfelejtettek, mintha meghaltam volna, olyan lettem, mint valami kallódó tárgy.
Krisztussal együtt keresztre vagyok feszítve, többé tehát nem én élek, hanem a Krisztus él bennem, azt az életet pedig, amit most testben élek, az Isten Fiában való hitben élem, aki szeretett engem, és önmagát adta értem. (Gal 2:20)

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.
Kedves Testvéreim!
Isten él, ezért számára mindenki él. – vallja Jézus.
Nekünk azonban vannak halottaink. Nem tudom, nem azt jelenti-e ez, hogy akkor mi is halottak vagyunk. S ha nagyszombaton arra emlékezünk, hogy Jézus a sírban nyugszik, akkor melyikünk él: Ő-e vagy mi?
Ha pedig halottak vagyunk, nem magunkat kell-e siratnunk, s nem Jézust, aki annak ellenére, hogy sírba helyezték, él. Nem magunkat kell-e siratnunk, ha világunkba nem kapott helyet Isten egyszülött Fia? Nem magunkat kell-e siratnunk, amikor tetteink normája olyan rövidtávú megfelelni-akarás, mint ami volt Jézus ellenében is. Őt azért ítélték el, nehogy elveszítsék részleges és vélt szabadságukat, hatalmukat és függetlenségüket. Nem magunkat kell-e siratnunk, amikor állandóan beleütközünk mulandóságunkba, és félelmünket leplezni próbáljuk magunk előtt is. Nem magunkat kell-e siratnunk, amikor Jézus felett mondott ítéletünk valójában minket ítél el. 
Ha halottaknak bizonyulunk nem kellene-e menekülnünk a meghalt, sírba helyezett Jézushoz, hiszen Ő él, mert az Ő Istene, az Úr él. Ha halottaknak bizonyulunk, nem kellene-e segítséget kérnünk az élő Úrtól, mielőtt a halál éje végleg ránk borul?

Isten él, ezért számára mindenki él – vallja Jézus. Ezért nagyszombaton nem arra emlékezünk csupán, hogy Jézus a sírban nyugodott, hanem azt ünnepeljük, hogy élő Úrként a halottak birodalmába leszállott, és prédikált a fogságban lévő lelkeknek. Azt ünnepeljük nagyszombaton, hogy Jézus előtt nem maradhatnak fogságban azok, akiket a halál magával ragadott. Mert Jézus él. Élete erősebb még a halálnál is. 
Ezért Jézusra bízzuk halottainkat. Hogy őket a halál hatalmából kimentse. Rá bízzuk halottainkat, hogy ne a mi halott voltunk alapján ítélje meg őket, hanem saját élete alapján. Rá bízzuk halottainkat, hogy Jézus halála árán megismerhessék életének erejét.

Isten él, ezért számára mindenki él. – vallja Jézus. 
Mi is csak akkor élünk, ha Istennel való viszonyunkban tudjuk magunkat. Áldott legyen Isten, aki a hit és a keresztség ajándékát adta nekünk. Ezekkel az ajándékokkal önmagához kötött, és örök élettel ajándékozott meg minket. Áldott legyen Isten, mert Őhozzá tartozásunk nem a mi változó erejű hitünktől függ, hanem változatlan és maradandó szeretetétől, amellyel meg is jelölt minket a keresztségben. Áldott legyen Isten, mert nekünk is örök életet szerzett Jézus Krisztus által. 
Ezért ezt a mulandó létünket is abban a bizonyosságban töltjük, amelyet Jézustól kaptunk. És amikor meg kell válnunk földi testünktől, úgy válunk meg tőle, ahogyan Jézus is: „Atyám, a te kezedbe teszem le az én lelkemet”. Hiszen Isten él, s számára mindenki él. Ámen.