Author: Rumy Imre

KEGYELEM NÉKÜNK, ÉS BÉKESSÉG, ISTENTŐL, A MI ATYÁNKTÓL, ÉS AZ ÚR JÉZUS KRISZTUSTÓL. ÁMEN.

Hallgassa meg a Gyülekezet azt az ószövetségi szent igét, amelyet megírva találunk Ezékiel próféta könyvében, a 37. fejezet 23. versétől a következőképpen:

„Megszabadítom őket minden vétküktől, mert elpártoltak tőlem, és megtisztítom őket. Az én népem lesznek, én pedig Istenük leszek.  ^24Az én szolgám, Dávid lesz a királyuk: egy pásztoruk lesz mindnyájuknak. Akkor az én törvényeim szerint élnek, rendelkezéseimet megtartják és teljesítik.  ^25Abban az országban laknak majd, amelyet szolgámnak, Jákóbnak adtam, amelyben őseitek is laktak. Ott laknak ők, fiaik és unokáik örökre, és szolgám, Dávid lesz a fejedelmük örökre. ^26Szövetséget kötök velük, hogy békében éljenek. Örök szövetség lesz az. Letelepítem és megsokasítom őket, szentélyemet pedig közéjük helyezem örökre.  ^27Hajlékom náluk lesz, Istenük leszek, ők pedig népem lesznek.”

Áldjuk az Urat, mert irgalmas,
és beszéde megmarad örökké.

Keresztény Gyülekezet, Testvéreim az Úr Jézus Krisztusban!

	Ez a néhány mondat, amit az imént felolvastam a Bibliából, Ezékiel próféta szájából hangzott el, valamikor a Kr. előtti 6. században., tehát mintegy 2600 évvel ezelőtt. Ezékiel próféta Isten ígéreteit hirdette, és mi keresztény hívőként bátran vallhatjuk, hogy ezek az ígéretek többszörösen beteljesedtek. Beteljesedtek az Ószövetség korában, beteljesedtek Jézus Krisztusban, és beteljesednek számunkra is akkor, amikor keresztség és hit által mi is Isten új szövetségének részeseivé válunk.
	Ezékiel próféciái, Isten ígéretei békéről, szelíd Uralkodóról, a bűneinktől való megszabadulásról, Isten jelenlétéről és az örök országról szólnak. Nekünk is szükségünk van Isten ígéreteire, nekünk is szükségünk van arra, hogy az Ő ígéretei a mi életünkben is valósággá és érvényessé váljanak!	Miért? Azért, mert a mi életünket is a bűn, a békétlenség, az elveszettség és a reménytelenség uralja, egészen addig, amíg el nem fogadjuk Isten szabadítását, és bele nem kapaszkodunk abba.

	De mit is jelentenek ezek a szavak: bűn, békétlenség, elveszettség és reménytelenség? Nemrég egy lelkész mesélte nekem, hogy egyszer, amikor elment egy idős nénihez, hogy úrvacsorát adjon neki, szokatlan dolog történt. Amikor a lelkész a gyónási kérdésekhez ért, és feltette az első kérdést: „Vallod-e magad bűnösnek, és ezért kárhozatra méltónak?”, akkor a néni azt válaszolta, hogy „Nem”! A lelkész meglepődött, és úgy érezte, hogy nem folytathatja tovább az istentiszteletet úgy, mintha mi sem történt volna. Ezért megkérdezte a nénitől, hogy miért mondta azt, hogy nem vallja magát bűnösnek. A néni erre elmondta, hogy ő nem szegte meg a törvényt, ő törvénytisztelő polgár, nem ölt meg senkit, nem lopott, nem csalt, nem ült börtönben, és nem folyik ellene semmilyen büntetőjogi eljárás. A lelkész erre megnyugodott, mert megértette, hogy nem arról van szó, hogy a néni tökéletesnek és bűntelennek tartja magát, hanem arról, hogy számára az a bűnös, aki valami olyat követett el, amiért börtönbe kerülhet, vagy legalábbis elítélhetik a bíróságon. Így aztán a lelkész elmagyarázta a néninek, hogy mire is gondolunk akkor, amikor a gyónási kérdésben megkérdezzük, hogy „Vallod-e magadat bűnösnek, és ezért kárhozatra méltónak?”.
	Minden bűn gyökere valójában az, hogy elfordultunk, elpártoltunk Istentől. Hova fordultunk? A saját eszünkhöz, a saját elképzeléseinkhez. Vagy valaki más bölcsességéhez. Mert azt gondoltuk, mi jobban tudjuk, mi a jó nekünk, mint Isten.
	Lehet, hogy érezzük, hogy rossz irányba haladunk, lehet, hogy fel sem merül bennünk, hogy bűnös az életünk. Pedig a saját utunk az örök halálba vezet, s egyedül Krisztus útja vihet a mennybe. Valaki egyszer azt mondta, hogy amikor megszületünk, akkor hátat fordítunk Istennek. Ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy megölünk valakit, vagy mások vagyonát ellopjuk, vagy ilyesmi, hanem azt, hogy nem Isten a mindenünk, nem Ő az életünk Ura, nem bízunk Benne életünk minden percében úgy, mint mennyei Atyánkban. Ezért aztán sokszor olyat gondolunk, mondunk vagy teszünk, ami Istennek nem tetszik, ami nem Isten szerint való. Az Istentől való elfordulás újabb és újabb bajokat eredményez:
•	békétlenséget Istennel és a többi emberrel való kapcsolatunkban,
•	elveszettséget, hiszen ha Istentől eltávolodunk, akkor nem találjuk az igazi helyünket az életben,
•	és reménytelenséget, hiszen a bűneink az örök halálba visznek minket.

De Isten azt mondja igéjében, hogy bár mi elpártoltunk Tőle, Ő mégis szabadulást és tisztulást ajándékoz nekünk, Jópásztort ad nekünk, aki által engedelmes gyermekei lehetünk, szövetséget köt velünk, hogy béke lehessen Isten és miközöttünk, és örök országot ad nekünk.
	Mi egyet sem tudnánk megvalósítani ezekből az ígéretekből. Pedig talán vágyunk is arra, hogy megszabaduljunk a bűneinktől, vágyakozunk arra, hogy felhagyhassunk az önmarcangolással, hogy új, jó kapcsolatunk lehessen Istennel, hogy új, értelmes életet kezdhessünk, és hogy miénk lehessen a mennyország reménysége. Talán vágyunk mindezekre, de mi mégsem tudjuk megvalósítani.
	Ezért Isten Maga valósította és valósítja meg ezeket az ígéreteket. Először akkor váltotta valóra, amikor Izráel népe hazatérhetett a fogságból, és új társadalmi formák között folytathatták életüket. De Ezékiel próféciája túlmutat az Ószövetség idején! Ezékiel próféciájában együtt van múlt, jelen és jövő.
•	Hiszen Isten Jézus kereszthalála által szabadítást hozott minden bűntől, megtisztít is vérével, és a keresztség által Isten népének a tagjává tesz.
•	Isten szelíd és gondoskodó Uralkodót ajándékozott: egyszülött Fiát, Jézust, aki nem sanyargat, hanem a kereszten életét adta minden emberért, és Jópásztorként terelgeti nyáját.
•	Isten elküldte Jézust, aki által mindenki az Atya Isten engedelmes gyermekévé válhat.
•	Isten Jézusban ajándékozza az örök hazát, és a mennyei élet igaz reménységgé válhat.
•	Isten Jézusban új szövetséget kötött az emberiséggel („az új szövetség az én véremben” Lk 22, 20b): aki hisz Jézusban, az örökre békességben élhet Istennel. A keresztség által bárki ennek az új szövetségnek a részesei lehet.
•	És Isten valóban népe közé hozta szentélyét, mert Jézus emberré születésével valóban Maga az Isten jött le a földre („Az Ige testté lett, közöttünk lakott-sátorozott, és láttuk az ő dicsőségét.” Jn 1, 14).

	Isten tehát megvalósította ígéreteit. Ő tette meg az első lépést az emberiség felé! Jézust adta értünk, hogy Ő kereszthalálával megszabadítson a bűneinktől, hogy vére által új szövetséget teremtsen Isten és ember között, hogy vérével megtisztítson. Ez az új szövetség azt jelenti, hogy mindenki, aki hisz Jézusban, és követi Őt, annak a bűneit Isten megbocsátja, azt Isten igaznak fogadja el, és befogadja a mennyek országába.
	És Isten tette meg az első lépést felénk is, Testvéreim, hiszen Ő minket is ennek a szövetségnek a részeseivé tett akkor, amikor megkereszteltek bennünket. Isten a gyermekévé fogadott, és mi is Krisztushoz tartozunk. Mi ezért semmit nem tettünk és tehettünk, hanem Isten tette meg ezt a lépést is felénk! Nekünk nem is kellene semmi mást tennünk, mint bízni Isten ígéreteiben, és aszerint élni! Ezért mondta azt Jézus: „Aki hisz, és megkeresztelkedik, üdvözül, aki pedig nem hisz, elkárhozik.” (Mk 16, 16)
	Bízzunk hát mi is bátran Isten hűségében és ígéreteiben, hogy Jézus Krisztusban és a Szentlélek áldásos munkálkodásában megtapasztalhassuk mennyei Atyánk el nem múló szeretetét. Ámen.