Author: Rumy Imre

Köszöntés
 
Szeretettel köszöntöm a Gyülekezetet az egyházi év utolsó vasárnapján, Örökélet ünnepén. Külön köszöntöm azokat a Testvéreinket, akik a mai istentiszteleten elhunyt szeretteikre emlékeznek. Makovek Józsefnét és Kozma Imrét az elmúlt egyházi esztendőben szólította el ebből a földi életből az élet és halál Ura.
Áldott legyen a mi Istenünk azért, hogy Ő a gyászban és az emlékezésben is reménységgel ajándékoz meg! Azzal a reménységgel, hogy ahogyan Jézus feltámadt a halálból, úgy mindannyian feltámadunk az utolsó napon, amikor Jézus dicsőségesen eljön ítélni élőket és holtakat.
A hét igéje így szól hozzánk Lukács evangéliumának a 12. fejezetéből: Jézus mondja: „Legyen derekatok felövezve, és lámpásotok meggyújtva.” (Lk 12, 35) Azaz, legyünk felkészülve, legyünk éberek, mert nem tudjuk, mikor jön el - számunkra vagy a világ számára - az utolsó nap. Amíg élünk, addig még tart a kegyelmi idő, de azután már a számadás ideje következik! És akkor, akiknek Jézus Krisztus az Ura és Megváltója, azok megláthatják az újjáteremtett eget és földet, ahol már nem lesz szenvedés és fájdalom, hanem csak örök szeretet Istennel és az emberekkel.
            Isten ezen a mai istentiszteleten is az örök életre akar bennünket táplálni - igéjével és az úrvacsora szentségével. Fogadjuk nyitott szívvel mennyei Atyánk ajándékait!

KEGYELEM NÉKÜNK, ÉS BÉKESSÉG, ISTENTŐL, A MI ATYÁNKTÓL, ÉS AZ ÚR JÉZUS KRISZTUSTÓL. ÁMEN.
 
Hallgassa meg a Gyülekezet azt az evangéliumi szent igét, amelyet egyházunk a mai vasárnapra az igehirdetés alapjául elrendelt. Megírva találjuk a Máté írása szerinti evangélium 25. fejezetében, a 14. verstől a következőképpen:
	Jézus mondja:
^14"Mert úgy van ez, mint amikor egy idegenbe készülő ember hívatta szolgáit, és átadta nekik vagyonát. ^15Az egyiknek adott öt talentumot, a másiknak kettőt, a harmadiknak pedig egyet, kinek-kinek képessége szerint, és elment idegenbe. ^16Az, aki az öt talentumot kapta, azonnal elindult, vállalkozásba fogott velük, és nyert másik ötöt. ^17Ugyanígy az is, aki a kettőt kapta, nyert másik kettőt. ^18Aki pedig az egyet kapta, elment, gödröt ásott a földbe, és elrejtette ura pénzét. ^19Hosszú idő múlva aztán megjött ezeknek a szolgáknak az ura, és számadást tartott velük. ^20Eljött az, aki az öt talentumot kapta, odavitte a másik öt talentumot, és így szólt: Uram, öt talentumot adtál át nekem: nézd, másik öt talentumot nyertem. ^21Ura így szólt hozzá: Jól van, jó és hű szolgám, a kevésen hű voltál, sokat bízok rád ezután, menj be urad ünnepi lakomájára! ^22Odament az is, aki a két talentumot kapta, és ezt mondta: Uram, két talentumot adtál át nekem: nézd, másik két talentumot nyertem. ^23Ura így szólt hozzá: Jól van, jó és hű szolgám, a kevésen hű voltál, sokat bízok rád ezután, menj be urad ünnepi lakomájára! ^24Odament hozzá az is, aki az egy talentumot kapta, és ezt mondta: Uram, tudtam, hogy kérlelhetetlen ember vagy, aki ott is aratsz, ahol nem vetettél, és onnan is gyűjtesz, ahová nem szórtál. ^25Félelmemben elmentem tehát, és elástam a talentumodat a földbe: nézd, itt van, ami a tied. ^26Ura így válaszolt neki: Te, gonosz és rest szolga, tudtad, hogy ott is aratok, ahol nem vetettem, és onnan is gyűjtök, ahova nem szórtam? ^27Ezért el kellett volna vinned a pénzemet a pénzváltókhoz, és amikor megjöttem, kamattal kaptam volna vissza azt, ami az enyém. ^28Vegyétek el tőle a talentumot, és adjátok annak, akinek tíz talentuma van! ^29Mert mindenkinek, akinek van, adatik, és bővelkedni fog; attól pedig, akinek nincs, még az is elvétetik, amije van. ^30A haszontalan szolgát pedig vessétek ki a külső sötétségre: ott lesz majd sírás és fogcsikorgatás."
Ez a mai nap evangéliuma.
Áldunk téged, Krisztusuk.

Kedves Testvéreim az Úr Jézus Krisztusban!
 
	Nemrég olvastam egy történetet két emberről, akik egymás szomszédai voltak. Egyszer egy városi megbízott érkezett mindkettőjükhöz, és mindkét családnál felmérést végzett. Megnézte, hogy milyen a házuk állapota, mennyi az ingatlan értéke, milyen a komfortfokozata, és így tovább. Azután pedig szóban és írásban is értesítették mindkét családot, hogy a házuk szanálási területre esik, az otthonuk helyén néhány év múlva lakóparkot fognak építeni. Arra kérték őket, hogy ne építsenek be semmit, mert amikor lebontják, csak azt fizetik ki, ami a felméréskor megvolt benne. Ezután az egyik ember nem törődött semmivel, még a gazt sem kaszálta le az udvaron, a cserepet sem igazította meg a tetőn, hiszen úgyis lebontják. A másik ember azonban ugyanolyan rendben tartotta a házát és az udvarát, mint régen.
	Valójában így vagyunk az életünkkel is, Testvéreim. Ajándékba kapjuk Istentől, de tudjuk, hogy néhány évtized, és véget ér. Kapunk Istentől sok-sok áldást, de szenvedés és csalódás is ér bennünket bőven. A kérdés az, hogy – mindezekkel együtt - hogyan gondolkodunk az életünkről? Hogyan gondolkodunk mennyei Atyánkról, az élő Istenről? S hogyan élünk, viselkedünk, beszélünk, munkálkodunk mindazzal, amit Istentől kaptunk? Hiszen Jézus, az Isten Fia egyszer eljön teljes dicsőségében, és számadást tart mindannyiunkkal. Számon kéri rajtunk, hogy hogyan álltunk helyt ebben a múló földi életben.
	Erről szól a mai nap evangéliuma, a talentumok példázata. A köznyelvben a talentum valamilyen képességet, tehetséget jelent. De az igében azt olvassuk, hogy a példázatban szereplő úr „kinek-kinek képessége szerint” adott talentumot, tehát ebben a történetben a talentumnak valami más jelentése van, mint a köznyelvben. Az biztos, hogy valami nagy értéket jelent, mert Jézus korában 1 talentumnak az értéke majdnem 50 kg arany volt, tehát a mai viszonylatokban mintegy 500 millió Forint. Tudjuk tehát, hogy a talentum nagyon értékes, és Istentől kapjuk, hogy munkálkodjunk vele. Mindegy, hogy mennyit kapunk, a lényeg, hogy használjuk, és ne csak ücsörögjünk rajta tétlenül.
	De mit is jelent a talentum pontosan? Mi az az értékes dolog, amit Istentől kapunk a képességeink szerint? A talentum a megbízatást jelenti. Azt a megbízatást, amit Jézus adott tanítványának, minden követőjének: „Menjetek el tehát, tegyetek tanítvánnyá minden népet, megkeresztelve őket az Atyának és a Fiúnak és a Szentléleknek nevében, tanítva őket, hogy megtartsák mindazt, amit én parancsoltam nektek.” A talentum feladat, megbízatás, hogy munkálkodjunk az Isten országának terjedéséért. Hirdessük az örömhírt szóval, tettel, szeretettel teli élettel.
	Fontos, hogy mindenki a saját megbízatását teljesítse! Hiszen hallottuk a példázatból, hogy az úr mindenkinek képességei szerint adta a talentumot. Isten mindenkinek a tehetségének és teherbírásának megfelelően ad küldetést, és mindegy, hogy mekkora feladatot bíz ránk, az fontos, és azt számon kéri rajtunk, mert az a mi küldetésünk, és nekünk szól, senki más nem végezheti el helyettünk!
	A harmadik szolga nem végezte el a küldetését. Megtartotta magának az örömhírt, és semmilyen módón nem munkálkodott a terjedésén. Az ember azt gondolná, hogy attól, hogy nem fektette be és kamatoztatta a talentumot, hanem megőrizte ura számára, még nem nevezhető gonosznak, sőt még restnek sem, inkább csak óvatosnak! Jézus szavai szerint azonban az úr mégis elmarasztalta a harmadik szolgát. Miért? Azért, mert ez a szolga, aki elásta az egy talentumát, nem szerette urát, hanem félt tőle, és amit tett, azt félelemből tette. A szolga szavaiból kiderül, hogy kérlelhetetlen, könyörtelen zsarnoknak tartotta urát, aki ott is aratni akar, ahova nem is vetett. Azért nem merte kockára tenni a rábízott talentumot, mert önmagát féltette a büntetéstől. Úgyhogy inkább biztosra ment, és elásta ura pénzét.
	A szolgatársai viszont bátran kockáztattak. Tudták, hogy akár csődbe is mehetnek, mégsem nem féltek uruktól, mert nem tartották gonosznak! És nem a saját bőrüket féltették, hanem uruk javát nézték. Nem attól voltak jó és hű szolgák, hogy nem hibáztak, hanem attól, hogy bíztak az urukban!
	Isten azt várja tőlünk, Testvéreim, hogy – bár szigorú Atya – ne féljünk tőle, hanem szeressük Őt, és földi életünkben azt keressük, hogy mit tehetünk az Ő országáért. Igen, ez kockázatos! Lehet, hogy sokan kinevetnek bennünket, ha az Isten ügye lesz a legfontosabb az életünkben. És azzal kísértenek minket, hogy nem érdemes próbálkoznunk, nem érdemes az Isten dicsőségére és az emberek javára munkálkodni! És ott van a kockázat is, hogy szolgálunk, és valami nem sikerül, vagy rosszul sikerül! De aki jól ismeri az Istent, és szeretetkapcsolatban él Vele, az tudja, hogy Isten minden kudarcból felemel, minden bukás után felemel!
	A mi életünkben a harmadik szolga gonoszsága és lustasága elsősorban abban mutatkozhat meg, hogy a sok-sok földi célunk között az Istenért való fáradozás valahol az utolsó helyen szerepel. Valaki egyszer azt mondta: mi éppen csak annyit foglalkozunk Istennel, hogy Ő ne foglalkozzon velünk, hanem engedje, hogy békében és egészségben éljük le az életünket.
	Pedig az Úr Isten annyira szeret bennünket, hogy elküldte erre a földre egyetlen Fiát, Jézust, hogy elmondja, megmutassa, elénk élje Isten szeretetét. Azt a szeretetet, amely a végsőkig elmegy, hogy megmentse az embert. Jézus a végsőkig elment. Meghalt értünk a kereszten, hogy Ő, az ártatlan Bárány elhordozza helyettünk a mi bűneink büntetését. De Jézust nem tarthatta fogva a halál, hanem harmadnapra feltámadt! Ő élő Úr, az Atya jobbján ül, és mindazoknak, akiknek az életében Ő uralkodik, azoknak bűnbocsánatot és örök életet ajándékoz!
	Jézus példázatában hallottuk, hogy a jó és hű szolgák, akik félelem nélkül, bátran munkálkodtak urukért, bemehettek az ünnepi lakomára. Sok más példázatban is előfordul ez a kép: a mennyek országa olyan, mint egy ünnepi lakoma. Isten megvendégeli, az otthonába hívja mindazokat, akik Őhozzá tartoznak. Valójában ezt élhetjük át kicsiben minden istentiszteleten! A mi mennyei Atyánk meghív minket, hogy megajándékozhasson az Ő erőt és életet adó igéjével, a bűnbocsánat kegyelmével, és megvendégel bennünket az úrvacsora szentségében, hogy már most átélhessünk valamit a mennyei közösségből.
	Hogyan lehetünk mi is jó és hű szolgák? Úgy, hogy mi magunk is átéljük az Isten irántunk való szeretetét. Megtapasztaljuk, hogy bár tökéletlenek vagyunk, Isten elfogad minket. Bár bűnösök vagyunk, Isten megbocsát, és az újrakezdés lehetőségét ajándékozza nekünk. Bár nem érdemeljük meg, Isten mégis a végsőkig elment azért, hogy megmentsen minket. Csak az fogja szeretetből, bátran, félelem nélkül szolgálni Urát, végezni a feladatát az Isten országáért, aki már megtapasztalta az Isten végtelen szeretetét.
	Testvérem! Isten a Te életedben is meg akarja mutatni szeretetét! Nyisd ki Előtte a szívedet!
Imádkozzunk!
 
Hitvallás