Author: Bence Áron
Last saved by: Rumy Imre

EZ MÁR NEM A VÉG (Mt 24, 1-14)
Szupplikációs prédikáció 2012 reménység vasárnapján, Székesfehérváron és Fehérvárcsurgón  (Bence Áron)
„Mikor lesz ez, mi lesz a jele a te eljövetelednek és a világ végének?” – kérdezik Jézustól a tanítványok. Ugyanezt az érdeklődést tükrözi Máté evangéliumában a passiótörténetet megelőző hosszadalmas leírás a végső időkről. Az evangélium szerkesztője két fejezeten keresztül tárgyalja itt a gyülekezet apokaliptikus hagyományát. Felolvasott textusunk ennek a hagyománynak csak a kezdete: utána következik a dánieli próféciák aktualizálása, más látomások, valamint a vészjósló példázatok a tálentumokról és a királyi menyegzőről, a Máté védjegyéül szolgáló sírással és fogcsikorgatással.
A gyülekezet, melyhez Máté tartozott, szemmel láthatóan zavargó, ellenséges környezetben érezte magát. A rómaiak elleni zsidó felkelést Titus hadvezér seregei vérbe fojtották, a jeruzsálemi templomot lerombolták. Bizonytalan jövő, szegénység, folyamatos katonai jelenlét vette körül az első keresztényeket, akik a diktatórikus hatalmon kívül még a tradicionális helyi lakosság ellenszenve alatt is nyögtek. Máté gyülekezete megtapasztalta, milyen egy elnyomott és kisemmizett nép meg nem értett, üldözött kisebbségének lenni. Ha ezt az alaphelyzetet még olykor természeti katasztrófák, éhínség, vagy földrengés is tetézte, a szorongatott helyzet elérte a kritikus pontot, ahol már az egész közösség jövője vált kétségessé.
A mára kijelölt textus az elkövetkezendő borzalmakat sorolja fel: álmessiások megjelenése, háborúk, éhínség, természeti katasztrófák, a tanítványokra váró üldöztetés és kínvallatás, a közösségek szétesése. A szöveg mégis hangsúlyozza: mindez ne tévessze meg a tanítványokat, ez még nem a vég! E felszólítás véleményem szerint a végidő-próféciákhoz való kritikus viszonyulást erősítheti meg bennünk. Oly sokszor volt már a történelemben, hogy az emberek közelgő világvégét jósoltak valamely tragikus, ijesztő esemény láttán. És? Vége lett a világnak? Korántsem. Ami egy-egy próféta, közösség, vagy akár egész kultúra számára végzetes pusztulásnak tűnik, az a mindenség számára a tenger habjainak fodrozódása csupán. A kritikus higgadtság mellett azonban félelemre is van okunk. Bár a mai Magyarországon nem élünk át háborút, vagy üldöztetést, s az első századi Palesztinához képest kifejezett jólétben élünk, ha belepillantunk a gazdasági, vagy az éghajlatváltozásra irányuló előrejelzésekbe, joggal hidegül meg bennünk a vér. A nyugati civilizáció által kifejlesztett kapitalista, fogyasztói mentalitás ugyanis olyan folyamatokat indított el a világban, amelyeket nagyon nehéz leállítani. A Föld lakossága rohamosan növekszik, az ivóvíz fogy, a tengerszint emelkedik. A gazdasági rendszer mindeközben nem tanul hibáiból, és a környezetszennyezést és a kizsákmányolást még jobban felerősítve teljes gőzzel vezeti a bolygót a pusztulásba. Bár már évek óta adósok vagyunk, újabb hiteleket veszünk fel, hogy kielégítsük a mások által ránk kényszerített abszurd igényeinket. Egyes előrejelzések szerint az emberiségeknek ezekben az években van rá utoljára lehetősége, hogy a teljes összeomlást elkerülve leállítsa magát. Ennyi embert a bolygó még éppen el tud tartani, ha mindenki drasztikusan megnyirbálja fényűző fogyasztási szokásait. Jövőre talán mindez már túl késő lesz.
Az egyházi év beosztása szerint ma reménység vasárnapja van. Ez arra emlékeztet minket, hogy világunk valóban kétségbeejtő állapota ellenére van még remény! A remény ott rejlik az orvostudományban, a számítástechnikában, a politológiában, a közgazdaságtanban, a pedagógiában, a bölcsészet- és természettudományokban, a bátor, új ötletekben és a felelősségteljes, jövőre gondoló életben. Mindezekről ma nem szeretnék bővebben beszélni, hiszen a soraink között helyet foglaló szakemberek nálam egytől-egyig jobban értenek ezekhez a területekhez. A fentebbi tudományok többsége nem szakterületem, így aztán nem is szeretnék a globális válságból kiutat mutató gazdasági, politikai, vagy tudományos modellekről előadást tartani. Én ma csupán arra kaptam megbízást, hogy az ezerarcú reménységnek arról a szeletkéjéről számoljak be, amely a teológia témakörébe tartozik.
Ez a teológiai remény nem biztos, hogy mindenkinek szimpatikus lesz majd. Lehet, hogy néhányan a fejüket fogják majd csóválni, nem elég ösztönzőnek, taktikátlannak, sőt, egyenesen károsnak tartva majd azt, amit el fogok mondani. Azonban nem tehetek mást. Beszélnem kell arról a reményről, amit az Isten dolgait kutatva ismertem meg, melyet nem emberi logikából, hanem a kereszt botrányos történetéből merítettem. Ezzel a reménnyel szeretném, ha együtt járnánk be a mai textust, azt keresve, melyek azok a részek ebben a sötét, kusza, félelemmel teli szövegben, amelyekből kiindulva eljuthatunk az isteni reménységhez. Fontos józanul látnunk, hogy a kijelölt szöveg szavai mögött nem feltétlenül fogjuk megtalálni ezt a vigasztalást. Ám a szöveg egyes részeit ütköztethetjük a kereszt történetével, hogy a kusza gondolatok reményteli igazsággá váljanak.
a., „aki mindvégig kitart, az üdvözül”
Sokunk számára talán igaznak tűnhet ez a kijelentés. Akik a mindennapok világában élnek, tudják, hogy a jól végzett, lelkiismeretes munka meghozza gyümölcsét. Aki figyel az egészségére, előre láthatóan sokáig fog élni. Aki jól intézi gazdasági ügyeit, feltehetően sikeres lesz. Aki kitartóan hadakozik, győzelmet fog aratni.
Tényleg így volna ez? A valóság ennél jóval összetettebb. Ki az, aki el tudja mondani magáról, hogy ő eddig még mindig kitartott? Ki az, aki úgy érzi, élete során mindig lelkiismeretére hallgatva hozta meg döntéseit? Ki az, aki gáncsnélkülinek, megingathatatlannak érzi magát? S vajon mi a helyzet az Istennel való viszonyunkkal? Ki az, aki az gondolja magáról, hogy véges teremtményként kételyek és hibák nélkül képes kitartani a végtelen és hibátlan Isten mellett? „Ha azt mondjuk, nincsen bűn mibennünk, magunkat csaljuk meg és igazság nincsen bennünk”, mondja az apostol. Teológiai értelemben textusunk kijelentése, „aki mindvégig kitart, üdvözül”, immár nem biztatásként, hanem rémisztő ítéletként szólal meg. A Szenttel való találkozás fényében esélyem sincs a feddhetetlenségre. Reménytelenül elbukásra kárhoztattam.
Na, jól nézünk ki! Éppen efféle fenyegetésre vágytam reménység vasárnapján! Nem reménység ez, hanem a legnyomasztóbb feltétel a borzalmak egész sorában! Vagy mégsem? „De aki mindvégig kitart, az üdvözül.” Elgondolkodom ezen a kijelentésen. Mi az, ami mindezek ellenére reményt adhat nekem? Ki az, aki mindvégig kitart? Csak egyvalakit ismerek, akiről úgy hiszem, képes a mindvégig való kitartásra, ez pedig az Isten. Ő az, aki a kereszten széttárt, kicsavarodó kezekkel értünk imádkozik. Ő az, aki elindul a megváltás rémisztő útjára, pedig a tanítványai gyáván szétszaladtak az Olajfák kertjében. Ő az, aki mindvégig ott virraszt az értetlenül szenvedő Jób mellett, s ő az, aki az özönvíz után, bár látja, hogy az ember egy szemernyit sem lett jobbá, a kegyelem szivárványát írja fel az égre. Isten, bár teremtése véges és romlandó, mindvégig kitart elcsüggedt teremtményei mellett. Nekem ez az örömhír. Ez a reménységségem, ebből merítek erőt és kitartást. Olyan Istenünk van, aki mindvégig ki fog tartani mellettünk.
	(b., „hirdetik majd az egész világon”)
Miután a kereszt eseményének fényében új értelmet nyert számomra a „mindvégig kitartás”, világosabbá válik a textus következő verse is: „Isten országának ezt az evangéliumát pedig hirdetik majd az egész világon, bizonyságul minden népnek”. Isten kitartása az evangélium, az, hogy ő, a mi tetteinktől függetlenül velünk marad mindvégig. Ezt fogják hirdetni az egész világon!
De álljunk csak meg egy kicsit: valóban hirdetni fogják? Nem hiszem, hogy az időszámításunk kezdetén élő és szenvedő názáreti Jézusról fognak beszélni az egész világon. A keresztény egyház történetét vizsgálva azt látjuk, hogy a tér és az idő különböző pontjain olykor megerősödnek és élettől duzzadnak a gyülekezetek, olykor viszont kiüresednek és elsorvadnak. Valahol a tiszta evangélium hangzik el a hitvallók ajkain, máshol félreértik és a saját emberi okoskodásukkal torzítják el az emberekkel közösséget vállaló Istenről szóló híradásokat. Nem hiszem, hogy az evangélium jelenlétének e pulzálása idővel tökéletesedne, s az emberi gondolatokkal szemben fölénybe kerülne. Nem hiszem, hogy bármikor is kereszténnyé válna az egész világ.
Ha azonban nem beszélhetünk a keresztény hit globális diadalmenetének reménységéről, mi az, ami az elemzett vers kapcsán mégis kiutat mutathat nekünk? Úgy hiszem, itt inkább egyfajta szemléletváltásról van szó. Amikor tudatosul bennem, hogy Isten mindvégig kitart romlandó teremtése mellett, öröm és biztonság érzése tölt el: nem félek többé a másiktól, hanem igyekszem azzal a szeretettel fordulni hozzá, ahogy Isten teszi ezt a világ végessége, korlátoltsága ellenére. A befelé fordulás és a saját küldetésemhez való görcsös ragaszkodás helyett kifelé fordulok: érdeklődve, figyelmesen, szeretettel. Meglátom a másikban magamat. Átjár az együvé tartozás érzése, hiszen a másik tulajdonképpen én vagyok, mindannyian annak a tenyerén éljük kis életünket, aki mindvégig kitart! A másikhoz is szól az evangélium! És akkor meghallom az evangéliumot a másik szavaiban, és eltölt engem a reménység. És rádöbbenek, hogy valójában az egész mindenség az evangélium ezerszólamú énekét hümmögi: egyesek fátyolosan, mások vakítóan tisztán.
	(c., „de ez még nem a vég”)
A huszadik századi nagy evangélikus teológus, Rudolf Bultmann, a történeti végidő-várás helyett a személyes eszkatológiára, Istennel való szembesülésre helyezi a hangsúlyt. Mikor a saját életem egy konkrét pontján megtapasztalom Isten megváltó, feltétel nélküli kegyelmét és azt, hogy összhangban énekelhetek az egész világgal, az az igazi beteljesedés. Amikor részem lesz a saját félelmeim, korlátoltságom alóli megszabadítás élményében, az számomra az üdvösség. A többi pedig jön már magától. Szeretetteli élet, másikra figyelés, felelősségteljes jövőtervezés, hit az újrakezdésben. Most már nem rettegek a végidőktől, most már jöhet bármi. A teljesség eljött erre a földre, és maga mondta a kereszten: „Elvégeztetett”. Számomra ez a vég szimbóluma, nem pedig holmi csillagkonstellációk vagy természeti katasztrófák. A történet teljessé lett. Aggodalomra semmi ok.
Aggodalomra semmi ok? Tudom, ez sokak számára érthetetlen, de teológiai értelemben tényleg semmi okunk a félelemre. A kereszt eseménye a vég, itt már minden elvégeztetett. Földi értelemben viszont természetesen sok a teendőnk. Álljunk le a felesleges fogyasztással, éljünk szerényebben! Vásároljunk a környékünkön készült termékeket, gondozzuk a kertjeinket, ültessünk minél több fát! Törekedjünk igazságosságra és irgalmasságra! Gyógyítsunk be sebeket! Járjunk össze baráti társaságokba, derítsük jó kedvre a magányosokat! Sokan befelé fordulók még a környezetünkben, lekötik őket a mindennapok gondjai. Meséljük el nekik, hogy Isten a teremtésével marad mindvégig. Ha pedig így van, akkor mindig van remény. Még ha savas eső esik, elfagy a teljes termés júliusban és karácsonykor huszonöt fok lesz, akkor is.
Isten a mi reménységünk, mi pedig e vajúdó világéi.
Imádkozzunk!
Isten,
a te kitartásod a mi kitartásunk,
erődből merítünk erőt.
Meg akarjuk állítani azt az őrületet, ami világunkat pusztulásba viszi.
Azt mondják, ma még nem késő.
Meg szeretnénk gyógyítani azt, amit apáink és anyáink elrontottak, 
amit mi és testvéreink elrontottunk.
Azt mondják, ma még meg lehet próbálni.
Isten!
Te maga vagy a remény,
hiszen bizalmat szavaztál nekünk, hogy kezeid és lábaid legyünk.
Indíts minket, hatalmas Úr!
Ámen.