Köszöntés

	Szeretettel köszöntöm a Gyülekezetet a Szentháromság ünnepe utáni 4. vasárnapon, amelyet az irgalmasság vasárnapjának is neveznek. A hét igéje a Galatákhoz írott levél 6. fejezetéből így szól hozzánk:
„Egymás terhét hordozzátok: és így töltsétek be a Krisztus törvényét.” (Gal 6,2)
	Mindannyiunknak vannak terhei, s ha Krisztus akarjuk követni, akkor ezeket a terheket segítenünk kell egymásnak hordozni. Akkor is, ha a másik nem tudja ezt a segítséget visszaadni.
	De nem csak egymás gondját-baját kell hordoznunk, hanem időnként bizony azt is megtapasztaljuk, hogy mi magunk vagyunk a teher egymás számára! És Isten igéje arra hív minket, hogy testvérként hordozzuk egymást, még ha néha teher is vagyunk egymás számára. Így töltjük be Krisztus törvényét. Jn 15-ben Jézus ezt mondja: „az az én parancsolatom, hogy úgy szeressétek egymást, ahogyan én szerettelek titeket” (Jn 15, 12).
	Erre a szeretetre tápláljon bennünket ezen a mai istentiszteleten Isten igéje és Krisztus teste és vére.

KEGYELEM NÉKÜNK, ÉS BÉKESSÉG, ISTENTŐL, A MI ATYÁNKTÓL, ÉS AZ ÚR JÉZUS KRISZTUSTÓL. ÁMEN.

Hallgassa meg a Gyülekezet azt a levélbeli szent igét, amelyet megírva találunk Pál apostol Filemonhoz írt levelében, a 4. verstől a 16. versig a következőképpen:

„Hálát adok mindenkor az én Istenemnek, amikor megemlékezem rólad imádságaimban, mert hallok a te hitedről és szeretetedről, amely az Úr Jézus és minden szent iránt van benned, és imádkozom azért, hogy a hitünkben való közösséged eljuttasson téged mindannak a jónak a megismerésére, amely Krisztusért van bennünk. A te szeretetedben sok örömünk és vigasztalásunk volt, mert a szentek szíve felüdült általad, testvérem.
Krisztusban tehát egészen nyíltan megparancsolhatnám neked azt, ami kötelességed volna, a szeretet miatt azonban inkább csak kérlek, mert ilyen vagyok én, az öreg Pál, most még fogoly is Krisztusért. Kérlek pedig téged az én fiamért, akit a fogságban szültem, Onézimoszért, aki egykor neked haszontalan volt, most pedig neked is, nekem is hasznos. Visszaküldöm neked őt, vagyis az én szívemet, pedig magamnál szerettem volna tartani, hogy helyetted szolgáljon nekem az evangéliumért szenvedett fogságomban. Döntésed nélkül azonban semmit sem akartam tenni, hogy jótetted ne kényszerű, hanem önkéntes legyen. Hiszen talán azért szakadt el tőled egy időre, hogy örökre visszanyerd, most már nem úgy mint rabszolgát, hanem rabszolgánál jóval többet: aki nekem is, de sokkal inkább neked, testi értelemben is és az Úrban is szeretett testvéred.”
Urunk, szentelj meg minket igéddel.
A te igéd igazság.

Kedves Testvéreim az Úr Jézus Krisztusban!

	Filmbe illő az a történet, ami a Filemonhoz írott levél hátterében húzódik. A történetnek három főszereplője van: Pál, Jézus Krisztus apostola, akiről már sokat hallhattunk, Filemon, a kolosséi gyülekezet tehetős és sok áldozatot vállaló tagja, és Onézimosz, Filemon rabszolgája.
	Hármójuk közös története Efezusban kezdődött. Filemon Pál apostol egyik efezusi látogatása során jutott hitre, és nagy valószínűséggel a rabszolgája, Onézimosz is vele volt. Pál és Filemon igen jó barátságba kerültek, és egymás munkatársai lettek Jézus Krisztus szolgálatában. Filemon - megtérése után - a kolosséi gyülekezet nagy örömévé lett. Pál a felolvasott levélrészletben azt írta neki: „hallok a te hitedről és szeretetedről, amely az Úr Jézus és minden szent iránt van benned”. Filemon tehát igaz keresztyénné vált, az élete is azt mutatta, hogy valóban Jézus Krisztus lett az ő Ura és Megváltója.
	Hogy Onézimoszt megérintette-e az evangélium ott Efezusban, azt nem tudhatjuk. De ha úgy is történt, az örömhír világossága valószínűleg hamar elhalványodott az emlékezetében, ugyanis Onézimosz megszökött urától, és valószínűleg meg is lopta őt. Halálos vétség volt ez egy rabszolgára nézve.
	De a filmbe illő történet itt nem ért véget! Onézimosz valamiképpen Rómában, a birodalom fővárosában kötött ki, ahol Pál apostol akkoriban fogolyként élte napjait. Hogy hogyan is találkozott össze Pál - Filemon jóbarátja, és Onézimosz - Filemon szökött, tolvaj rabszolgája, azt nem lehet tudni. (Talán Onézimosz Róma utcáin összefutott Pál valamelyik munkatársával, és meglátogatta urának barátját. Talán felsejlett benne az evangélium, amit még Efezusban hallott Páltól, és élete elérkezett ahhoz a ponthoz, amikor megértette, hogy szüksége van Krisztus szabadításra. De ezek csak feltételezések...)
 	Mindenesetre Pál és Onézimosz találkoztak. És ezúttal Onézimosszal is megtörtént a csoda! Hallottuk Pál Filemonnak írt leveléből: „Kérlek pedig téged az én fiamért, akit a fogságban szültem, Onézimoszért, aki egykor neked haszontalan volt, most pedig neked is, nekem is hasznos.” Onézimosz megtért. Rómában elérte szívét az evangélium, Isten szeretete, amely Jézus Krisztusban teljesedett ki számunkra.
 	Ha valakivel ez a csoda megtörténik, akkor az életében változások kezdődnek. Így volt ez a keresztyénüldöző Saullal, akiből Pál apostol lett. Így történt ez Filemonnal, akinek az életében - a megtérése után – megmutatkozott a Szentlélek gyümölcse: a jézusi szeretet vezérelte a cselekedeteit. De vajon mi történt Onézimosszal? Az ő életében megmutatkozik-e a változás? Pál szerint egykor haszontalan volt, megtérése után azonban mindenki számára hasznossá vált.
 	Pál apostol igazán megszerette őt/Onézimoszt. Fiának nevezte, akit a fogságban szült. Sőt azt is írja róla Filemonnak: „az én szívem”, „akit magamnál szerettem volna tartani”. Pálnak és Onézimosznak is az volt a vágya, hogy együtt maradhassanak. De volt valami, amit jól tudtak, amit Ordass Lajos vértanú püspök így fogalmazott meg: „Ha az ember valamely ponton elrontotta az életét, akkor oda vissza kell térnie. Csak így rendeződhetik élete Isten és az emberek felé. Pál nem ad Onésimusnak olcsó vigasztalást. Messzemenően kész őt segíteni, de ahhoz nem ad neki segédkezet, hogy az elkerülhetetlen tisztázástól szabaduljon. Csak átsegíti rajta. Minél gyökeresebben számolja föl Onésimus a bűnét, annál gazdagabban bontakozhatik ki belőle az istenes élet. Ezért, kerüljön bármibe is – vissza kell mennie Filemonhoz!”
	Onézimosz megszökött urától, és lopott tőle. Halálos bűn volt ez reá nézve. Nyilván félt visszatérni Kolosséba, de mégis vállalta ezt az utat, mert Isten gyermeke és Jézus Krisztus követőjeként rendeznie kellett az életét. Ebben támogatta őt Pál apostol, amikor megírta Filemonhoz címzett levelét.
	Ez a különös helyzet azonban nem csak Onézimosz Jézushoz való hűségét tette próbára. Hanem Filemonét is. Vajon hogyan reagált, amikor egyszer csak megjelent előtte szökött rabszolgája, aki még meg is lopta? Vajon hogyan reagált, amikor elolvasta Pálnak, jóbarátjának a levelét Onézimoszról? Vajon bízott-e a Szentlélek mindent megváltoztató erejében? Vajon tudott-e helyesen, Jézusnak tetszően cselekedni?
	Pál apostol azt kérte Filemontól, hogy fogadja úgy Onézimoszt, mint szeretett testvérét az Úr Jézus Krisztusban. Nem úgy, mint egy vagyontárgyat, mint egy haszontalan szökött rabszolgát, hanem fogadja úgy Onézimoszt, mintha magát Pál apostolt fogadná. Pál nem írta le nyíltan – talán nem is volt rá szükség -, de Filemon akkor cselekedne helyesen, ha felszabadítaná Onézimoszt a rabszolgaság alól, és engedné, hogy oda menjen, ahova az Úr küldi őt.
 	Hogy mi lett a történet vége, azt nem tudjuk. De bizonyára nem véletlen, hogy ez a magánlevél, amit Pál Filemonnak írt, fönnmaradt, sőt az Újszövetség egyik könyve lett. Filmbe illő az a történet, ami a Filemonhoz írott levél hátterében húzódik. Isten csodákat művelő Szentlelkéről és a csodát átélt emberekről szól

	 Vajon hiszünk-e mi is ezekben a csodákban? Hogy a kutyából is lehet szalonna, ha az Isten Szentlelke működésbe kezd? És vajon engedjük-e, hogy ezek a csodák a mi életünkben is megtörténjenek?
 	Pál Filemonnak írt levele azt mutatja, hogy Jézus Krisztus követőinek rendezniük kell egymással a rendezetlen kapcsolataikat. Hallottuk Ordass püspök szavait: „Ha az ember valamely ponton elrontotta az életét, akkor oda vissza kell térnie. Csak így rendeződhetik élete Isten és az emberek felé.” S ahogyan Pál leveléből és az olvasmányokból is hallottuk, ezeket a kapcsolatokat annak az irgalmasságnak a fényében kell rendeznünk, amellyel Isten fordul felénk.
	Rendezetlen kapcsolatok. Talán nem csak nekem vannak ilyenek. Úgy érzékelem, hogy minél jobban telik az idő, annál több lesz belőlük, ha nem vigyázunk! S minél tovább halogatjuk a feloldást, a probléma annál mélyebb lesz.
	De nem csak a rendezetlen kapcsolatokról van tapasztalatom, hanem megbélülésekről is! A megbékülés szent dolog. Olyan esemény, amivel ha találkozunk, érezzük, hogy nem emberi erő, nem emberi érzés cselekedett, hanem isteni erő és szeretet.
	Akár aprócska, de annál fájdalmasabb konfliktus után érkezik, akár évek, évtizedek óta tartó, mély és életeket megkeserítő viszálykodás után, az igazi megbékülés olyan felszabadulást hoz, amiről érezzük, sőt tudjuk, ez isteni munkálkodás eredménye.
	Egy súlyos kő, ami a vállunkat nyomta, egyszer csak lehull és darabokra törik, porrá válik. Az érzések, amik megkötözték a szívünket, elröppennek, és a szív szabadon mozog, dobog, zavartalanul áramlik benne az élet. A cikázó gondolatoktól izzó agyunk egyszerre megnyugszik. Napokig elmosolyodunk a békességkötés emlékére gondolván, és akárhányszor felidézzük, még ha évekkel később tesszük is, érezzük, s igen, tudjuk, hogy ez isteni dolog volt.
 	A békességkötés isteni dolog, amiért szabad imádkoznunk! A békességkötés isteni dolog, amiért nekünk is szabad, és Jézus követeiként kell is tennünk, nem felejtve Jézus szavait: „Legyetek irgalmasok, amint Atyátok is irgalmas. Ne ítéljetek, és nem ítéltettek. Ne kárhoztassatok, és nem lesz kárhoztatásotok. Bocsássatok meg, és nektek is megbocsáttatik. Adjatok, és adatik nektek: jó, megnyomott, megrázott, megtetézett mértékkel adnak öletekbe. Mert amilyen mértékkel ti mértek, olyan mértékkel mérnek viszonzásul nektek.”  Ámen.
Imádkozzunk!