Köszöntés

	Szeretettel köszöntöm a Gyülekezetet a Szentháromság ünnepe utáni 3. vasárnapon Isten igéjével Lukács evangéliuma 19. fejezetéből:
	Jézus mondja: „Az Emberfia azért jött, hogy megkeresse és megtartsa az elveszettet.” Lk 19, 10
	Isten mentő szeretetéről szól ez a vasárnap. Arról, hogy a mi mennyei Atyánk nem csak akkor szeret bennünket, ha éppen jók vagyunk. Nem csak akkor szeret, ha éppen rendben van az életünk és rendezettek a körülményeink. Nem csak akkor szeret, amikor éppen szeretetreméltóan viselkedünk és könnyű velünk. Hanem akkor is, amikor kiderül, hogy mi is tudunk gonoszok, rosszindulatúak, ostobák és szeretetlenek lenni. Akkor is, ha az életünkben semmi sincs rendben. Akkor is, amikor olyat teszünk, amit még magunk sem gondoltunk volna saját magunkról.
	Isten szeretete nem üres szavakból áll, nem elméletekből, hanem tettekből. A bűnünket gyűlöli, de minket mégis meg akar menteni. Ezért küldte el Jézust ebbe a világba: hogy hirdesse és valósággá is tegye az Isten bűnt bocsátó, mentő szeretetét minden ember számára.
	Isten meg akar menteni bennünket azzal, hogy szól hozzánk, és nem hagy bennünket magunkra. Isten meg akar menteni bennünket azzal, hogy az úrvacsorában bűnbocsánatot és örök életet ajándékoz nekünk. Ünnepeljük együtt Isten mentő szeretetét ezen az istentiszteleten!

Kezdőének: 363
Liturgia: 7
Főének: 407
Úrvacsorai ének: 308. 1. vers
Úrvacsorai liturgia: 11

KEGYELEM NÉKTEK, ÉS BÉKESSÉG, ISTENTŐL, A MI ATYÁNKTÓL, ÉS AZ ÚR JÉZUS KRISZTUSTÓL. ÁMEN.

Hallgassa meg a Gyülekezet azt az evangéliumi szent igét, amelyet egyházunk a mai vasárnapra az igehirdetés alapjául elrendelt. Megírva találjuk a Lukács írása szerinti evangélium 15. fejezetében, a 11. verstől a következőképpen:

Azután (Jézus) így folytatta: "Egy embernek volt két fia. A fiatalabb ezt mondta az apjának: Atyám, add ki nekem a vagyon rám eső részét. Erre megosztotta köztük a vagyont. Néhány nap múlva a fiatalabb fiú összeszedett mindent, elköltözött egy távoli vidékre, és ott eltékozolta a vagyonát, mert kicsapongó életet folytatott. Miután elköltötte mindenét, nagy éhínség támadt azon a vidéken, úgyhogy nélkülözni kezdett. Ekkor elment, és elszegődött annak a vidéknek egyik polgárához, aki kiküldte őt a földjeire disznókat legeltetni. Ő pedig szívesen jóllakott volna akár azzal az eleséggel is, amit a disznók ettek, de senki sem adott neki." "Ekkor magába szállt és ezt mondta: Az én apámnak hány bérese bővelkedik kenyérben, én pedig itt éhen halok! Útra kelek, elmegyek apámhoz, és azt mondom neki: Atyám, vétkeztem az ég ellen és teellened. Nem vagyok többé méltó arra, hogy fiadnak nevezzenek, tégy engem olyanná, mint béreseid közül egy. És útra kelve el is ment az apjához. Még távol volt, amikor apja meglátta őt, megszánta, elébe futott, nyakába borult, és megcsókolta őt. A fiú ekkor így szólt hozzá: Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened, és nem vagyok méltó arra, hogy fiadnak nevezzenek. Az apa viszont ezt mondta szolgáinak: Hozzátok ki hamar a legszebb ruhát, és adjátok reá, húzzatok gyűrűt a kezére, és sarut a lábára! Azután hozzátok a hízott borjút, és vágjátok le! Együnk, és vigadjunk, mert ez az én fiam meghalt és feltámadott, elveszett és megtaláltatott. És vigadozni kezdtek."  "Az idősebb fiú pedig a mezőn volt, és amikor hazajövet közeledett a házhoz, hallotta a zenét és a táncot. Előhívott egy szolgát, és megtudakolta tőle, hogy mi történik itt. Mire a szolga így felelt: A testvéred jött meg, és apád levágatta a hízott borjút, mivel egészségben visszakapta őt. Ekkor az megharagudott, és nem akart bemenni. De az apja kijött, és kérlelte. Ő azonban ezt mondta az apjának: Látod, hány esztendeje szolgálok neked, soha nem szegtem meg parancsodat, és te sohasem adtál nekem még egy kecskegidát sem, hogy mulathassak barátaimmal. Amikor pedig megjött ez a fiad, aki parázna nőkkel tékozolta el vagyonodat, levágattad neki a hízott borjút. Ő azonban ezt mondta neki: Fiam, te mindig velem vagy, és mindenem a tied. Vigadnod és örülnöd kellene, hogy ez a te testvéred meghalt és feltámadott, elveszett és megtaláltatott."

Ez a mai nap evangéliuma.
Áldunk téged, Krisztusunk.

Keresztyén Gyülekezet, Testvéreim az Úr Jézus Krisztusban!

	Mi egyszerre vagyunk a mennyei Atya tékozló fiai és irigykedő fiai. Olyanok vagyunk, mint a tékozló fiúk, hiszen időnként - vagy akár nap mint nap – mi is elfordulunk az Istentől: szeretetlenek és hűtlenek vagyunk. Aztán pedig - bűnbánattal teli szívvel - visszatérünk a mennyei Atyához, és tékozló fiúként átéljük az Ő kegyelmes szeretetét. De olyanok is vagyunk, mint az irigykedő fiúk, a tékozló fiú bátyja, mert nem várjuk vissza teljes szívvel mindazokat a testvéreinket, akik elhagyták a mennyei Atya házát. Tékozló fiúk és irigykedő testvérek vagyunk egyszerre.
	De figyeljük csak meg egy kicsit közelebbről ezt a jól ismert történetet. Isten irgalmas, mondhatni tékozló szeretetét hirdeti, de ha a részletek mögé nézünk, akkor ez a pazarló szeretet kicsit sem válik olcsó kegyelemmé.
	Hallottuk, hogy a kisebbik fiú kikérte apjától a vagyon ráeső részét. Kikérte az örökség teljes ráeső részét, csak azt felejtette el, hogy bár az őt megillető pénzt és javakat megkaphatja, de ha az apját, elhagyja, akkor minden mást elveszít, ami még az övé lehetett volna: szeretet, élettapasztalat, bölcsesség. A fiú tehát világgá ment, mert azt gondolta, hogy teljes és jó életet tud élni az apja nélkül, olyan életet, amit ő akar. És az apa ezt engedte. Nem olvasunk semmiféle győzködésről, semmiféle ellenkezésről, vagy zsarolásról. Az apa elengedte a fiát, engedte, hogy a saját útját járja.
	Isten nem erőszakolja ránk magát. Nem akar Ő bábokat csinálni belőlünk, sem gépeket, mert azok nem tudnak szeretni. Isten eláraszt bennünket a szeretetével, de ha mi úgy akarjuk, akkor elengedi a kezünket, nem tart magánál erőszakkal. Ezért engedi, hogy elforduljunk Tőle, ezért engedi, hogy visszautasítsuk a Jézus Krisztusban nekünk ajándékozott megváltást, ezért engedi, hogy a saját fejünk után menjünk, hogy Nélküle hozzuk meg a döntéseinket, hogy Nélküle tervezzünk, hogy Nélküle töltsük a napjainkat, hogy ne beszélgessünk Vele, hogy ne kövessük az Ő akaratát. De ez nem jelenti azt, hogy ne hívogatna és ne várna bennünket vissza nap mint nap! Isten szeret bennünket, de nem kényszerít, és nem erőszakoskodik, hanem szabadon enged.
	A tékozló fiú pedig elment és eltékozolta a vagyonát, olyannyira, hogy disznópásztor lett belőle. Jézus környezetében ez volt a lehető legalantasabb munka, ami csak létezett. A fiú szabad akart lenni, meg akart szabadulni az apjától, végül mégis teljes függőségbe jutott: nem maradt semmije és senkije, ezért kizsákmányolható disznópásztor lett belőle. Valamiért el kellett jutnia erre a pontra ahhoz, hogy felismerje: mennyi mindent kapott ő az apjától, micsoda értékes élet volt a fiának lenni.
	Sok ilyen történetet hallhatunk akár a közvetlen környezetünkben is. Hányszor megtörténik, hogy az embernek egészen mélypontra kell jutnia ahhoz, hogy felismerje: nem érdemes Isten nélkül élni! És ilyenkor nem más, mint az Isten szeretete vonzza magához az embert.
	A fiú magába szállt. Komolyan átértékelte az életét. Komolyan magába nézett, és bűnbánatot gyakorolt. És amikor hazafelé tartott, az apja már messziről elébe futott, nyakába borult, és megcsókolta őt. Fiaként fogadta őt, a rongyos, lecsúszott, megszégyenült tékozlót.
	Testvéreim, ilyen a mi Istenünk. Mennyei Atyánk akar lenni. Vissza akar fogadni, meg akar bocsátani. Hallottuk az első olvasmányban, Ezékiel próféta könyvéből: „Azok a vétkek, amelyeket elkövetett, nem maradnak emlékezetben.” Isten végleg elfelejti, végleg eltörli a megbánt bűneinket - Jézus Krisztusban való hitünkért. Ő soha nem fogja felemlegetni, soha nem fogja felhánytorgatni a múltat, amelyért már a bocsánatát kértük. Hanem az a célja, hogy gyermekeiként szeressen bennünket, szeretetével vegyen körül minket. Ahogyan a második olvasmányból, Péter 1. leveléből hallottuk: az Isten célja, hogy felmagasztaljon bennünket. Nekünk ehhez nem is kellene mást tennünk, mint hogy minden gondunkat Őreá bízzuk.

	Mi is tékozló fiúk vagyunk tehát, akik hétről hétre azzal kezdjük istentiszteletünket, hogy bűnbocsánatért imádkozunk. Hogyan ünnepelhetnénk, amíg nem kértünk bocsánatot az engedetlenségünkért, a szeretetlenségünkért, és minden vétkünkért? Tékozló fiúk vagyunk, akik napról napra, hétről hétre rászorulunk a mennyei Atya irgalmára és a Jézus Krisztustól kapott megváltásra.
	De nem csak tékozló, hanem irigykedő fiúk is vagyunk. Minden nap, amikor nem várjuk vissza az eltávolodott testvéreket, amikor nem hívjuk és keressük az elveszetteket, amikor még egy imádságot is sajnálunk az eltévedtekért, akiknek talán a legnagyobb szükségük lenne rá.
	S mi lenne, ha egyszer valakivel megtörténne a csoda? Vajon hogyan fogadnánk azt, aki elveszett, de megtaláltatott? Persze, ha a rokonunk vagy számunkra kedves ember lenne, akkor természetesen örülnénk. De mi történne, ha olyan megmentett érkezne, akit Jézus igen mélyről, igen messziről hozott vissza a mennyei Atya számára? Vajon megértenénk-e és elfogadnánk-e az Isten tékozló szeretetét akkor is, ha nem csak ránk és szeretteinkre, hanem az általunk nem kedvelt elveszett báránykákra is pazarolná?
	Félelemmel gondolok arra, hogy mi lesz, ha az Isten egyszer majd számon kéri rajtam azokat, akiket én nem kedveltem, s ezért el is felejtettem imádkozni, könyörögni értük... Félelemmel gondolok arra, hogy mi lesz, ha az Isten egyszer majd számon kéri rajtam azokat a báránykákat, akik egyszer – félelmüket legyőzve – megjelentek valahol a templomban vagy az egyik gyülekezeti alkalmon az Istent keresvén, de el is ijedtek, a nyitottságom hiányát látva...
	Tékozló fiúk vagyunk, akiket az Atya újra fiává emelt. De vajon akarjuk-e, hogy másokkal is így tegyen? Id. Magassy Sándor írt le egyszer egy döbbenetes mondatot a tékozló fiú története kapcsán. Azt írta: „A Gyülekezetnek sok baja közül az egyik az, hogy sem a saját neve felírásának, sem a mások üdvösségének, egyáltalán Isten ügye előremenetelének nem tud igazán örülni.”
	Vajon a mi gyülekezetünkben hogyan van ez? Vajon a mi szívünkben hogyan van ez? Ott van-e a tékozló fiú megszeppent és hálás öröme a mennyei Atya felé? Ott van-e bennünk a vágy, hogy testvéreket kapjunk, és ne egyedül legyünk az Isten gyermekei, hanem minél többen megtapasztalhassuk az Ő szeretetét? Érezzük-e, értjük-e, hogy az Isten más, mint a mi emberek vagyunk? Hogy az Isten nem szereti jobban a távollevőt , s nem szereti jobban a legkisebbet sem, ahogyan az sok családban van, hanem mindenkit a legjobban szeret? Téged szeret a legjobban, és engem szeret a legjobban – egyszerre!
	Isten angyalai együtt örülnek minden megtérő bűnösnek a mennyben. Adja Isten, hogy mi is velük ünnepeljünk! Ámen.

Imádság