Köszöntés

	Szeretettel köszöntöm a Gyülekezetet a Húsvét ünnepe utáni 5. vasárnapon, amelynek a latin neve: Rogate. Rogate azt jelenti: imádkozzatok! Erre buzdít bennünket a hét igéje is Pál apostol 1. thesszalonikai leveléből:
	„Szüntelenül imádkozzatok!” (1Thessz5,17)
Amikor hallom ezt az igét, mindig az az első gondolatom, hogy hogyan lehet szüntelenül imádkozni? Ha mindig imádkozom, akkor mikor fogok dolgozni? Vagy aludni? Vagy bármi mást csinálni?
	Aztán nemrég olvastam valahol, hogy Luther Márton egyszer azt mondta: „Ma sok dolgom van. Ezért ma sokat kell imádkoznom.” És ez a mondat abba az irányba terelte a gondolataimat, hogy a szüntelen imádkozás lehet, hogy valójában azt jelenti, hogy tisztában vagyok azzal, hogy minden jó az csak Istentől jöhet. Akár dolgozom, akár alszom, akár a családommal vagyok, tudom, hogy Isten áldásával lehet erőm és lehetőségem jól élni. Ez a tudat maga az imádság: Uram, Nélküled semmire nem megyek, légy velem! Uram, minden jót Neked köszönhetek, hála Néked!
	Az imádság tehát több lehet, mint az, hogy összekulcsolom a kezem, és aktívan beszélek Istennel. Az imádság az Istentől való függőségem számontartása.

Kezdőének: 322
Főének: 88
Záróének: 293

KEGYELEM NÉKTEK ÉS BÉKESSÉG, ISTENTŐL, A MI ATYÁNKTÓL, ÉS AZ ÚR JÉZUS KRSIZTUSTÓL. ÁMEN.

Hallgassa meg a Gyülekezet azt a levélbeli szent igét, amelyet egyházunk a  mai vasárnapra az igehirdetés alapjául elrendelt. Megírva találjuk Pál apostol rómaiakhoz írott levelében, a 8. fejezet 24. versétől a következőképpen:

Mert üdvösségünk reménységre szól. Viszont az a reménység, amelyet már látunk, nem is reménység; hiszen amit lát valaki, azt miért kellene remélnie? Ha pedig azt reméljük, amit nem látunk, akkor állhatatossággal várjuk.
Ugyanígy segít a Lélek is a mi erőtlenségünkön. Mert amiért imádkoznunk kell, nem tudjuk úgy kérni, ahogyan kell, de maga a Lélek esedezik értünk kimondhatatlan fohászkodásokkal. Aki pedig a szíveket vizsgálja, tudja, mi a Lélek gondolata, mert Isten szerint jár közben a megszenteltekért.

Urunk, szentelj meg minket igéddel,
a te igéd igazság.

Keresztyén Gyülekezet, Testvéreim az Úr Jézus Krisztusban!

	A Húsvét utáni 5. vasárnapon, Rogate vasárnapján minden évben az imádkozással foglalkozik az istentiszteletre járó evangélikusok közössége. Méghozzá abból a szempontból, hogy Húsvét után – tehát Jézus Krisztus feltámadásának a tudatában – hogyan, miért imádkozzunk, és imádkozhatunk.
	Ebben az évben – az igehirdetési alapigéből kifolyólag - egy különleges témával kapcsolódik össze az imádság ügye.  Az idei Rogate vasárnap ugyanis azokról az imákról gondolkodtat el minket, amelyeknek a témája Isten országának eljövetele és a megváltás teljességre jutása.
	Ha már az üdvösség a téma, Pál apostol nem hallgatja el a nehézségeinket sem ezzel kapcsolatban. Nem takargatja őket, hanem beszél róluk, foglalkozik velük. Nem söpri szőnyeg alá a keresztény ember nehézségeit! 
	„Mert üdvösségünk reménységre szól.” - írja Pál apostol.  Az üdvösségünk, az örök életünk reménységre és nem látásra szól!
	Ez legnagyobb feszültség a keresztény ember életében! Hogy a hitünk az nem látás, hanem a remélt dolgok valósága és a nem látható dolgokról való meggyőződés (Zsid 11, 1). Miközben látjuk ezt a világot, és annak történéseit, miközben sokszor még az egyházban is a küzdelmeket, a nehézségeket, a konfliktusokat látjuk, közben a hitünknek állhatatosan, kitartóan, hűségesen ragaszkodnia kellene ahhoz, hogy igen, Krisztusé a győzelem! Ő legyőzte az ördög hatalmát, Ő legyőzte a bűn hatalmát, Ő győzedelmeskedett a halál felett is, és Ő részesít bennünket az Ő győzelméből! Bűnbocsánatot és örök életet ad nekünk!
	Ez nagy feladat a keresztény ember számára, számunkra is: a látszat ellenére, vagy azzal együtt is hinni Krisztus szeretetének és győzelmének a valóságában.
	Viszont ha ilyen komoly nehézségeink vannak az üdvösségünkkel kapcsolatban, akkor komoly nehézségeink vannak azzal is, hogy hogyan imádkozzunk az üdvösségünkért. Általános dolgokért még csak-csak tudunk imádkozni, de hogyan imádkozzunk azért, amivel kapcsolatban valójában csak kérdéseink vannak? Hogyan imádkozzunk Isten országának a kiteljesedéséért, ha egyszer szinte minden tapasztalatunk és élményünk erre a világra vonatkozik, és ezekből kiindulva el sem tudjuk igazán képzelni azt, amit Isten nekünk készített? Csak korlátozottan, határok közé szorítva tudunk imádkozni azért, hogy Isten országa eljöjjön.
	Nehéz dolog tehát Isten országáért imádkozni. De azért tegyük fel a kérdést magunknak: imádkozunk-e egyáltalán Isten országának az eljöveteléért - a Mi Atyánk elmondásán kívül? Eleget foglalkozunk-e az Isten országának ügyével?
	Fontos élmény volt számomra, amikor először voltam olyan imaközösségben, ahol először az Útmutató napi igéjét olvastuk, és csak azután imádkoztunk. Ugyanis sokszor úgy imádkozom, hogy elsősorban az érdekel, hogy én mit akarok Istennek mondani a saját dolgaimról. És ilyenkor leginkább mindenféle földi dologgal kapcsolatban kérem Istent. De amikor olyan imaközösségen vettem részt, ahol először az Útmutató igéjét olvastuk, akkor azt vettem észre, hogy nézőpontváltás történt az imádkozásban. Ugyanis miután felolvastuk az igét, utána nem a saját dolgainkért kezdtünk imádkozni, hanem először azzal kapcsolatosan imádkoztunk, amit Isten szólt hozzánk az igén keresztül. És ez nagy különbség. Mert az ige hálára, vagy bűnbánatra indíthat bennünket, vagy a földi ügyeink helyett az Isten ügyére irányítja a tekintetünket! Akkor jöttem rá, hogy bizony, az én imádságaim legtöbbször csak rólam, az én vágyaimról szólnak, hogy rendben legyen minden, boldogok legyenek a szeretteim, és a többi. Pedig keresztyén hívőként nem az Isten ügyének kellene-e a legfontosabbnak lenni a számomra?
	Éppen ezért ez a mai ige is mintha ki akarnak rángatni bennünket abból a helyzetből, amikor belesüppedünk a földi életünkbe. Amikor nem látunk távlatokat, vagy ha látunk is, azok a mi elképzeléseinken és vágyainkon alapulnak, és nem számolnak az Isten terveivel és távlataival.
	Pál apostol arra figyelmezteti levelében a római keresztényeket, akik komoly üldöztetést élnek át, hogy „a jelen szenvedései nem hasonlíthatók ahhoz a dicsőséghez, amely láthatóvá lesz rajtunk”. Azaz: nézzetek a célra! Gondoljatok Isten távlataira! Ne azokra a távlatokra gondoljatok, ami tőlünk, emberektől telik. Ne azokra a perspektívákra gondoljatok, amelyeket mi tudunk felrajzolni magunknak, és talán még el is tudunk érni, bár lehet, hogy csak sötét jövő képeink vannak. Hanem az Isten tervére és távlataira gondoljatok!!! Hogy majd Vele leszünk együtt a mennyben, amire nehéz vágyakoznunk, mert azt sem tudjuk, milyen lesz, csak arról van elképzelésünk, hogy milyen ne legyen!
	Igen, ez nehéz! Nem tudjuk elképzelni, ezért nem tudunk eléggé imádkozni sem érte! Mert talán unalmasnak gondoljuk, talán lehetetlennek gondoljuk, talán nem nekünk valónak gondoljuk (lásd Jelenések könyve).
	Éppen ezért írja azt Pál apostol: „segít a Lélek is a mi erőtlenségünkön. Mert amiért imádkoznunk kell, nem tudjuk úgy kérni, ahogyan kell, de maga a Lélek esedezik értünk kimondhatatlan fohászkodásokkal.” Pál apostol kíméletlenül kimondja, hogy még imádkozni sem tudunk úgy, ahogyan kell! De azonnal megadja a bátorítást is: nem tudunk jól imádkozni, ezért Isten Szentlelke az, aki könyörög értünk „kimondhatatlan fohászkodásokkal”.
	Testvéreim! Ilyen nagy felénk az Isten szeretete! Megszánt bennünket elveszettségünket látva, és elkészítette nekünk a megváltást Jézus Krisztusban. De megszán bennünket most is, amikor már megváltott emberként még mindig esetlenek és erőtlenek vagyunk, olyannyira, hogy még imádkozni sem tudunk úgy, ahogyan az Isten gyermekeihez méltó lenne. A Szentlélek maga könyörög értünk „kimondhatatlan fohászkodásokkal”, hogy ha mi magunk nem is tudunk jól imádkozni az Isten ügyéért, legyen, aki az Istennek tetszően könyörög helyettünk. Ahogyan Jézus Krisztus szenvedett és meghalt a bűneinkért HELYETTÜNK, úgy könyörög a Szentlélek is az üdvösségünkért HELYETTÜNK.
	Kell-e ennél nagyobb bizonyíték arra, hogy az Isten valóban szeret bennünket?

Imádkozzunk!