Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	 Szfvár, 2012. Nagypéntek 
Jézus hét szava a keresztfán  Jn 19:30

Kedves Testvéreim!

Nagypéntek estéjén azért gyülekeztünk össze, hogy Jézus Krisztus haláláról megemlékezzünk. Ahogyan az egyiptomi szabadulásról minden évben megemlékeznek a zsidó családok, úgy emlékezünk mi is arra, hogy bűneinkből és halálunktól megszabadított minket Jézus. 
S ahogy a zsidó családokban a család legkisebb sarja megkérdezi: mi is történt akkor, úgy hallgatjuk meg mi is most Jézus Krisztus szenvedésének és halálának történetét Lukács evangéliuma szerint. S hogy mindez személyessé váljék, énekkarunk – Csekéné Bányai Erzsébet vezetésével – korálokat énekel. Száz éve született magyar evangélikus zeneszerzők – Sulyok Imre, Rezessy László és Fasang Árpád – feldolgozásait hallgatjuk. 
A próza és az ének mellett ifjúsági körünk képekkel – szoborképekkel segít bennünket abban hogy az evangélium jobban kirajzolódjék előttünk.

Imádkozzunk!

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 
Ezen a héten estéről estére Jézusnak a kereszten elmondott hét szavát idéztük fel. Lukács evangéliumához ma egyetlen mondatot olvasunk János evangéliumából, az utolsó előtti szót Jn 19:30.-ból.

Miután Jézus elfogadta az ecetet, ezt mondta: „Elvégeztetett!” És fejét lehajtva, kilehelte lelkét.
Kedves Testvéreim!
János evangéliuma ugyanúgy kezdődik, mint Mózes első könyve, a teremtés leírása: „Kezdetben”. Aztán ott, a teremtés leírásának végén – szintén péntek estéhez érve – ezt írja a visszatekintő próféta: „Így készült el a menny és a föld”. Ennek az új teremtésnek beteljesülésekor – János evangéliuma szerint szintén pénteki napon Jézus maga mondja ki a szót: „Elvégeztetett”. Elkészült. Amit az Atya megálmodott, amit Isten megtervezett, amit az Úr jónak látott létrehozni, azt az Ige, azaz Jézus által megvalósította: elvégeztetett. 

Virágvasárnapon Jézus kölcsönkért szamara végigtiport a megélhetési biztonságot jelképező felsőruhákon és a nemzeti büszkeséget kifejező pálmaágakon. Mert Jézus szegénysége gazdagabb emberi gazdagságunknál és Jézus alázata dicsőségesebb emberi büszkeségünknél. Ugyanígy most is: a meghaló Jézus felkiált, hogy elvégeztetett a teremtés, az új már jelen van. Mert Jézus halála elevenebb a földi létnél, és Jézus veresége győzedelmesebb emberi győzelmeinknél. S ettől a perctől kezdve már eltűnnek a színről azok, akik a régi, bűnbeesett, halálra ítélt teremtés képviselői – még Pilátus előtt próbálkoznak, hogy eltüntessék nyomorúságukat. Ettől a perctől kezdve Jézust látjuk csak, az új teremtés zsengéjét. Aki már halálában is az új teremtés első kibontakozó rügye. 
Az evangéliumokra jellemző, hogy nem szépítik az eseményeket. Nem szokták túl dramatizálni sem, de egyáltalán nem szépítik azokat. Amikor most azt írja az evangélista: kilehelte lelkét Jézus, akkor sem szépíti az eseményeket. Hanem Jézus halálának másik értelmet is ad. Jézus lehajtja fejét – azokra tekint, a kik keresztje alatt állnak, az első gyülekezetre, az anyát befogadó tanítványra. Jézus lehajtja fejét – nemcsak elerőtlenedő testét ábrázolja az evangélista, hanem azt az Urat, aki reánk, egyházára tekint. Jézus lehajtja fejét, és kileheli lelkét – szó szerint: átadja lelkét. S ez is jelenti egyszerre, hogy meghal, s azt hogy egyházára, reánk bocsátja Lelkét, a Szentlelket. Hogy az új teremtés, amelyről azt mondta az imént: elvégeztetett, az máris a keresztje alatt állókra, egyházára árad a Szentlélek által. 
Látják, testvéreim! Jézus halála elevenebb emberi létünknél. Belőle születik bennünk minden élet.
Belőle élet születik bennünk. Nem emlékezés csupán, hogy Jézus halálára gondolunk Nagypénteken, s megemlékezünk róla minden úrvacsorán. Olyan ez inkább, mint amikor a vándor vissza-visszatér a forráshoz, vagy mint a csodát látó, aki megcsípi magát, hogy amit lát, tényleg nem álom. Ámen.