Author: Szilvia Lázárné Tóth
Last saved by: Rumy Imre

Kezdőének: 194

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében. Ámen.

Gyónás

Igehirdetés
Krisztus negyedik kereszten elmondott szavát hallgassuk meg: Mk 15, 34:
„Három órakor Jézus hangosan felkiáltott: „Elói, elói, lámá sabaktáni!” - ami azt jelenti: „Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem?”
	
	„Három órakor Jézus hangosan felkiáltott”. Márk evangélista fontosnak tartotta pontosan leírni, hogy Jézus szenvedésének mozzanatai mikor történtek. 9 órakor keresztre feszítették. 12 órakor sötétség támadt az egész földön három óráig. Három órakor Jézus hangosan felkiáltott, és néhány perccel később kilehelte lelkét. Ezek a pontos időmeghatározások nem történeti forrásként akarnak szolgálni, hanem fontos teológiai mondanivalójuk van.
	„ Amikor tizenkét óra lett, sötétség támadt az egész földön.” A nappali sötétség számunkra is nagyon különleges jelenség, gondoljunk csak az 1999-es napfogyatkozásra, amelyet Magyarországon teljes egészében átélhettünk. De a zsidóság számára a nappal támadt sötétség több volt, mint egyedülálló természeti jelenség. Számukra a nappali sötétségnek nagyon komoly isteni üzenete is volt! Ámósz próféta megjövendölte, hogy amikor az Úr ítéletet hirdet a bűnösök felett, „azon a napon – így szól az én Uram, az Úr – naplementét idézek elő délben, és sötétségbe borítom a földet fényes nappal”.
	Ámósz próféciája teljesedett be Jézus keresztre feszítésekor. Mert Jézus Krisztus a kereszten Isten ítéletét hordozta, a mi bűneink ítéletét. „Sötétség támadt az egész földön”, mert Isten ítéletet tartott az emberiség bűnei felett, és az ítéletet Jézus Krisztuson hajtotta végre.
	Sokan szenvednek kínzatást a világon, a halál is mindannyiunknak osztályrésze. És Jézus a szenvedésben és a halálban is közösséget vállalt velünk. Míg a mi halálunk a bűneink miatt következik be, addig Jézus halála vállalás, nem öngyilkosság, hanem önként felvállalt áldozat volt.
	De Jézus halála nem csak ebben különbözött minden más ember halálától. Hanem abban is, hogy Isten elhagyta Őt. 
	„Három órakor Jézus hangosan felkiáltott: „Elói, elói, lámá sabaktáni!” - ami azt jelenti: „Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem?” 
 	Ez a teljes elhagyatottság, teljes magára maradottság, hogy az Atya is elfordult Krisztustól, ez az ítélet végrehajtásához tartozott. Ezt érdemelnénk mi mindannyian az Istentől való elfordulásunkért! De nekünk ezt már nem kell megtapasztalnunk, mert Jézus ezt is elhordozta helyettünk. Velünk a halálunkban is ott lesz az Isten! Jézus Krisztus által igazzá vált, hogy „sem halál, sem élet, sem angyalok, sem fejedelmek, sem jelenvalók, sem eljövendők, sem hatalmak, sem magasság, sem mélység, sem semmiféle más teremtmény nem választhat el minket az Isten szeretetétől."
 	Jézus azonban a teljes magányban is bűntelen és tökéletes maradt. Még akkor is megszólította az Istent, még akkor is így szólt hozzá: „Én Istenem, én Istenem...” Meg vagyok győződve arról, hogy ez a zsoltár, amelynek Jézus az első versét idézte, a 22. zsoltár, ez egy csoda. Ősrégi zsoltár, minden bizonnyal évszázadokkal Jézus földre születése előtt íródott. De ha elolvassák a Testvérek, meg fogják látni, hogy mintha pontosan Krisztus szenvedéséről szólna! A Károli fordítású Bibliában azt a feliratot találjuk fölötte, hogy Krisztus szenvedéseiről szóló zsoltár. Csak néhány verset hadd olvassak fel belőle!

„Gyaláznak engem, és megvet a nép.
Gúnyolódnak rajtam mind, akik látnak,
ajkukat biggyesztik, fejüket csóválják:
Az Úrra bízta magát,
mentse hát meg őt,
szabadítsa meg, hiszen kedvelte!
(…)
Torkom kiszáradt, mint a cserép,
nyelvem az ínyemhez tapadt,
a halál porába fektettél.
Mert kutyák vettek körül engem,
gonoszok bandája kerített be,
átlyukasztották kezemet, lábamat.
Megszámlálhatnám minden csontomat,
ők pedig csak bámulnak, néznek rám.
Megosztoznak ruháimon,
köntösömre sorsot vetnek.”
	
 	Ennek a zsoltárnak az első versét kiáltotta Jézus a kereszten. S hogyan reagáltak a kereszt alatt állók? Azt olvassuk Márk evangéliumában, hogy miután Jézus Istenhez kiáltott „néhányan az ott állók közül, akik meghallották, így szóltak: „Nézd, Illést hívja.” Valaki elfutott, megtöltött egy szivacsot ecettel, nádszálra tűzte, inni adott neki, és így szólt: „Lássuk csak, eljön-e Illés, hogy levegye?” A gúnyolódás, a csúfolódás csúcsa ez, Testvéreim.
	A zsidó hagyomány szerint ugyanis Illés eljön az igaz szenvedőkhöz, és enyhíti kínjaikat. És amikor valaki ecetet nyújt Jézusnak, azzal az ecettel fel akarja frissíteni, erőt akar neki adni, hogy meglássa, vajon eljön-e Illés, hogy levegye a keresztről.
	Igen, Testvéreim, a hitetlenség szemével nézve valóban az bizonyította volna Jézus igaz voltát, isten voltát, ha látványos csodával leszállt volna a keresztről. De a hit szeme látja, hogy nincs nagyobb csoda, mint a kereszten szenvedő Istenfiú, aki hordozza a világ bűnét.

	Persze könnyű pálcát törnünk a gúnyolódók felett. De gondoljuk meg, hogy:
	amikor  nem hullunk térdre Krisztus keresztje előtt,
	amikor nem értékeljük eléggé, s nem adunk hálát eléggé azért, amit vállalt értünk,
	amikor azt gondoljuk, hogy az élet, az üdvösség megszerzése a saját erőnkből is menni fog, mert elég jók vagyunk hozzá,
	vajon akkor  nem ugyanazt tesszük-e mi is, mint ezek a csúfolódók Jézus körül?

	Lássuk meg, hogy Krisztusra, a Megfeszítettre vagyunk rászorulva egészen. Akkor is, ha a hit szemével láthatunk, és akkor is, ha nem. Őrá figyeljünk ezért, Őbelé kapaszkodjunk életünk minden napján. A megfeszített és feltámadott Jézus Krisztusba. Ámen.

Imádkozzunk!
Hitvallás

Úrvacsorai ének: 303

Úrvacsora
11.	liturgia