Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  	Szfvár, 2012. Nagyhétfő  
Jézus hét szava a keresztfán  Lk 23:34.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

A keresztrefeszítéshez kiment a főpap, Kajafás is. Ki kellett mennie: ez volt a feladata. Mivel az elítélt Isten-káromlás vádjával került ítélet alá. A Habsburg időkben nálunk is megvolt a kivégzéseknél az a rend, hogy az egyik tiszt kegyelemet kért az elítélt számára. Az ítéletet kihirdető személy pedig pálcát tört a kivégzendő felett: Istennél van a kegyelem. Ehhez hasonló eljárás volt a zsidóknál is. A főpap várta, hogy az elítélt beismerje bűnét, megvallja vétkességét, s akkor – bár elszenvedi a halált – Istennél kegyelemre számíthat. Ez volt hát a főpap feladata Jézus esetében is. Ezért ment ki Kajafás a kivégzéshez. Várta, hogy bűnvallást tesz Jézus. 
Rendszerint azonban a keresztre feszítettek nem vallották meg bűneiket. Inkább káromolták azokat, akik őket hóhérkézre juttatták, és átkot szórtak azokra, akik őket keresztre feszítették. Vélhetően most is erre számított a főpap.
S kétszeresen csalódnia kellett. Jézus nem kért bocsánatot, nem vallott bűnt. De nem is átkozódott. Hanem imádkozott, közbenjárt: Atyám, bocsáss meg nekik, mert nem tudják, mit cselekszenek. 
Kajafásról azonban minden szó lepergett. Bármennyire váratlan és szokatlan volt is Jézus imádsága, azt olvassuk a következőkben: „A főemberek velük együtt – a néppel együtt – így csúfolódtak: Másokat megmentett, mentse meg magát…!” Kajafást nem hatotta meg Jézus imádsága. 
Holnap azonban olvassuk tovább Lukács evangéliumát. A latorban, a gonosztevőben Jézus szava valami folyamatot elindított, s kéri hamarosan Jézust: „Emlékezzél meg rólam, amikor eljössz országodban…”
És Péter apostol is – már Pünkösd után – ezt mondja majd a népnek: „Már tudom, hogy tudatlanságból cselekedtetek, mind a ti elöljáróitok…” És még inkább az első vértanú, István, aki mielőtt meghalt volna a rázúduló kövek ütéseitől, így könyörgött: Uram, ne ródd fel nekik ezt a bűnt!”. 
Az a szó, ami Kajafást nem hatotta meg, az a szó erős igévé, teremtő szóvá lett a lator, majd Péter és István számára. S azóta is sok keresztyén vértanú – nem utánzásból, hanem éppen Jézus könyörgése által belülről megváltozva – imádkozott így: Atyám bocsáss meg nekik. 
Néhány régi kézirat kihagyta ezt a mondatot az evangéliumból. Némelyek arra gondolnak, talán azért, mert Jeruzsálem harminc évvel később elpusztult – mintha Isten nem hallgatta volna meg Jézus imádságát, mintha az Atya – Jézus könyörgése ellenére – mégsem bocsátott volna meg az őt megfeszítőknek. 
Jézus imádságának hatása valóban nem a főemberek magatartásán válik láthatóvá. Jézus imádsága rajtunk válik láthatóvá. Rajtunk, akikben ez az imádság valami újat teremt. Jézus imádságának erejét tapasztaljuk mi, akikben ez a szó visszhangzik, hogy az Atya nem rója fel nekünk, amit Jézus ellen vétettünk. 
S a többiek? – ahogyan a bal latorról nincs semmi kárhoztató szava Jézusnak, ugyanúgy nem mondunk semmit Kajafásról, a többi vezetőről és azokról, akikről ma lepereg Jézus szava. Inkább áldjuk Jézust, aki szenvedése közben az Atya színe elé vitt minket, akiknek az Atya ezért mindent kegyelmesen megbocsátott, akik – ha olykor ma sem tudjuk, mit cselekszünk – de tudjuk, hogy Jézus mit tett értünk. Ámen.