Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2012. március 18.    Rm 5:12-17. 

Kegyelem nékünk és békesség, Istentől a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól Ámen.

Kedves Testvéreim!

Jézus és tanítványai ülnek a hegyen. Látják a feléjük tartó sokaságot. Fáradtak és éhesek – meg kellene őket vendégelni. Kétszáz dénár árú kenyér sem elég – mondja Fülöp. Van itt egy fiú, akinél van öt árpakenyér meg két hal – mondja András, és hozzáteszi – De mi az ennyinek! 
Pál apostol is ezt a kérdést feszegeti: Mi az ennyinek! Mert látja a világ sok nyűgét-baját, látja azt a láncolatot, amelyet Ádám kezdett meg, s amelyben mindannyian bele vagyunk kötve: a bűn és a halál láncolatát, és mellette azt, amit Jézus hozott: az áldás, az élet láncolatát. S tudja, hogy bennünk, akik ismerjük a bűn erejét, ott a kérdés a kegyelemről: de mi az ennyinek! Ahogy András, a tanítvány, is alig mert előhozakodni azzal, hogy itt van egy kisfiú, s ha már kimondta a szót, talán meg is bánta, mert maga is tudta: de mi az ennyinek – ugyanúgy hallgatunk sokszor Jézusról, a kegyelemről, Isten hűségéről és hatalmáról, s ha kimondjuk, talán meg is bánjuk, mert mi is úgy véljük: mi az ennyinek!
Mégis, az az öt kenyér és két hal táplálta az ötezer embert, és jóllaktak, és összeszedtek tizenkét kosár felesleges darabot. Ugyanígy az, amit lenéztünk, kevésnek vagy erőtlennek tartottuk – Jézus  szenvedése és halála – vált számunkra menedékké, az formált át bennünket, és az erősített meg minket, hogy közülünk senki el ne vesszen, hanem megmaradhassunk az élő Isten közösségében. A kegyelem erősebb a bűnnél! Bármily sok is a mi bűnünk, még több az Úr kegyelme! 

Ismerjük a bűn rontását. Széthullott nemzedékeket – ami öröm az egyik korosztálynak, az feszélyezi a másikat, és amit szabadságnak él meg ez a nemzedék, azt a másik káosznak tartja. Nem tud együtt örülni, együtt ünnepelni három generáció. Ismerjük a bűn rontását.
Egy elhibázott mondat, és a szépnek induló közösség megtörik, a bizalom megszakad. Tudjuk, hogyan fagy le a mosoly szülők vagy gyerekek arcáról, és hogyan csúsznak szét addig összekulcsolódó kezek. Ismerjük a bűn rontását. 
A félelmet is ismerjük. A tehetetlenséget, amikor már nincs kiben bízni, nincs kihez menekülni, mert elfeledtük az imádságainkat, és széttört a hit a szívünkben. S amikor bajba jutunk, már nem tudunk kihez kiáltani. S mint egykor Ádám, mi is elrejtőzünk Isten elől látszólagos jólétünkbe, letagadott betegségeinkkel, belül elszenvedett halálfélelmünkkel és magányunkkal. Ismerjük a bűn rontását. 
A lerombolt társadalmat, ahol nincs értéke a bizalomnak, hűségnek, becsületnek. S várnánk, mint csodaszert a kötelező erkölcstant, vagy a visszavezetendő kötelező hazaszolgálatot – de ha már a tanárok és a katonák is tartalom nélkül tanítanak, adnak parancsot, vajon épülhet-e újjá a nemzet? Vak vezet világtalant! Ismerjük a bűn rontását!

Ebbe az ismeretbe kiált bele Pál apostol: Nagyobb a kegyelem! Erősebb Krisztus! Mert ha a halál hatalma ilyen erős, a bűneinket hordozó Krisztus ereje és hatása nagyobb! Mert rombolni könnyű, újjá azonban csak nagyobb erő teremthet. És ahogy egykor a lerombolt hitű tanítványokban a feltámadott Jézus új hitet teremtett, ahogy szétszóródott népét feltámadásának erejével egybegyűjtötte, úgy támasztja új életre Jézus széthullott, lerombolt, meghalt közösségeinket is! Ha a halál hatalma olyan erős, hogy családokat vert széjjel, akkor Jézus élete még erősebb: széthullott családokat, megtört hiteket, porba hullott egzisztenciákat tud feltámasztani, életre kelteni. 

Amikor kis idő múltán Jézus és tanítványai elfelejtettek kenyeret vinni magukkal az útra, a tanítványok elkezdtek tanakodni egymás között, mi tévők legyenek. Jézus azonban rájuk szólt, emlékeztette őket az ötezer ember megvendégelésére: Hát még mindig nem értitek? 
Folynak napjaink. A bűn és a halál ereje ugyanúgy hat ránk, mint Jézus kegyelme. S mikor már feladnánk, mikor belekeserednénk, hogy megint legyőzött minket a bűn, és megtörte örömünket a pusztulás, Jézus minket is emlékeztet: Hát még mindig nem értitek: a kegyelem az élet megigazulásává lett! S mi, akik Jézus testével és vérével tápláltattunk, többé nem vagyunk a bűn hatalmában, hanem Krisztus élete uralkodik rajtunk! Ezért amikor megbicsaklik egymás iránti szeretetünk, amikor görcsbe rándul hitünk, a halálból feltámasztó Jézust valljuk urunknak, s ezért ragaszkodunk hitünkhöz és közösségeinkhez, mint amiket Krisztus teremtett életre halála és feltámadása által. Még mindig nem értitek: a feltámadott Jézus él bennünk! Mit tanakodnánk pusztuláson – éljük a Krisztus igazságát! Ez az örökségünk, erre kaptunk elhívást, és erre erősít meg Jézus hirdetett és szétosztott igéjével! Ámen.