Author: Szilvia Lázárné Tóth
Last saved by: Rumy Imre

Köszöntés

	Szeretettel köszöntöm a Gyülekezetet a 2. vasárnapon a böjti időben! A mai vasárnap latin neve Reminiscere, mert a vasárnap ősi zsoltára ezzel a szóval kezdődik: Reminiscere, azaz gondolj, emlékezz Uram irgalmadra!

	Mindenben rá vagyunk szorulva Isten irgalmára. Övé az életünk, testünk-lelkünk, mindenünk. És Övé a szeretteink élete is. Mindenben rá vagyunk utalva Isten irgalmára.
	A kérdés, hogy hogyan gondolkodunk az Istentől való függőségünkről. Talán úgy, hogy nem is létezik? Magunk irányítjuk a sorsunkat? Vagy talán félelmetesnek, utálatosnak, szörnyű kiszolgáltatottságnak érezzük? Vagy azt valljuk mi is, mint Útmutatónk mai igéjében a zsoltáros: „Aki a Felséges rejtekében lakik, a Mindenható árnyékában pihen, az ezt mondhatja az Úrnak: Oltalmam és váram, Istenem, akiben bízom!” (Zsolt 91, 1-2)
	Nehézségekkel, kísértésekkel, próbatételekkel van tele az életünk. Mindenben rá vagyunk szorulva az Isten irgalmára. De ne felejtkezzünk el arról, hogyan szólítjuk meg a nagy Istent a legszebb imánkban: mi Atyánk! És ne felejtkezzünk el arról sem, hogyan köszönünk egymásnak, amikor találkozunk: Erős vár a mi Istenünk! Atyánk hát az Isten, és erős Várunk, akihez menekülhetünk!
	Adja meg nekünk Isten, hogy ez a bizalom erősödjön bennünk ezen a mai istentiszteleten is!

Kezdőének: 351 Jó Atyám az Isten
Liturgia: 3
Főének: 355 Áldó hatalmak
Záróének: 451 Lelki próbáimban

KEGYELEM NÉKÜNK, ÉS BÉKESSÉG, ISTENTŐL, A MI ATYÁNKTÓL, ÉS A MI URUNK JÉZUS KRISZTUSTÓL. ÁMEN.

Hallgassa meg a Gyülekezet azt az újszövetségi szent igét, amelyet egyházunk a mai vasárnapra az igehirdetés alapjául elrendelt. Megírva találjuk az Apostolok Cselekedeteiről írott könyv 20. fejezetében, a 17. verstől a 24. versig  a következőképpen:

(ApCsel 20, 16: Pál ugyanis már előzőleg úgy döntött, hogy Efezus mellett csak elhajózik, hogy ne kelljen időt töltenie Ázsiában. Sietett, hogy lehetőleg pünkösd napjára Jeruzsálembe érkezzen.)
„Milétoszból azután (Pál apostol) elküldött Efezusba, és magához hívatta a gyülekezet véneit. Mikor azok megérkeztek hozzá, így beszélt hozzájuk: "Ti tudjátok, hogy az első naptól fogva, amelyen Ázsia tartományába léptem, hogyan viselkedtem közöttetek az egész idő alatt: szolgáltam az Úrnak teljes alázatossággal, könnyek és megpróbáltatások között, amelyek a zsidók cselszövései miatt értek. Semmit sem hallgattam el abból, ami hasznos, hanem inkább hirdettem és tanítottam azt nektek nyilvánosan és házanként.   Bizonyságot tettem zsidóknak is meg görögöknek is az Istenhez való megtérésről és a mi Urunkban, Jézusban való hitről. És most, íme, én a Lélektől kényszerítve megyek Jeruzsálembe, és hogy mi ér ott engem, nem tudom; csak azt tudom, hogy a Szentlélek városról városra bizonyságot tesz, hogy fogság és nyomorúság vár rám. De én mindezekkel nem gondolok, sőt még az életem sem drága, csakhogy elvégezhessem futásomat és azt a szolgálatot, amelyet az Úr Jézustól azért kaptam, hogy bizonyságot tegyek az Isten kegyelmének evangéliumáról.”

Urunk, szentelj meg minket igéddel,
a te igéd igazság.

Kedves Testvéreim az Úr Jézus Krisztusban!

	Pál apostol búcsúbeszédéből hallottunk egy részletet. Arról beszél az egyik általa alapított gyülekezet véneinek, hogy hogyan is szolgálta Jézus Krisztust: „teljes alázatossággal, könnyek és megpróbáltatások között”. És szól arról is, hogy mi vár rá ezután: „fogság és nyomorúság”.
	Itt van hát előttünk egy ember, aki megtérése után életének minden napját Jézus Krisztus szolgálatára áldozta, az örömhír hirdetésére tette fel, és mit látunk, mit hallunk? Szenvedés és megpróbáltatás, fogság és nyomorúság a jussa. Hogy is van ez tulajdonképpen?

	Nem tudom, emlékezünk-e arra nagy jelenetre az evangéliumokból, amikor Jézus megkérdezte a 12 tanítványt: „Hát ti kinek mondtok engem?” Péter - a többi tanítvány nevében is – azt válaszolta Jézusnak: „Te vagy a Krisztus, az élő Isten Fia.” 	Óriási dolog ez! A tanítványok felismerték, hogy Jézus az Isten Fia! Azt várnánk, hogy erre a csodálatos eseményre valami nagy dicséret és örömködés következik. Bizony, a tanítványok is ezt várták. De Jézus ehelyett mit tett? Először beszélt a tanítványainak arról, hogy amikor felmennek Jeruzsálembe, akkor Jézust elfogják, bántalmazzák, és meg fog halni, de harmadnapon feltámad.
	Hát a tanítványok egyáltalán nem erre számítottak! Hanem valami olyasmire, hogy ők a világ legszerencsésebb bennfentesei! Ők az Isten Fiának a legközelibb barátai, micsoda protekció! Őrájuk csak valami nagyon fényes, nagyon sikeres jövő várhat! Ehelyett Jézus miről beszélt nekik? Elfogatásról, szenvedésről, halálról. Azt talán már meg sem hallották a döbbenettől, hogy Jézus harmadnapra fel fog támadni. Hanem Péter, aki az imént a nagy vallomást tette, Jézus elé áll: „Isten mentsen, Uram, ez nem történhet meg veled!” Rád valami más jövő kell, hogy várjon! És ha Isten Fia vagy, bármit megtehetsz! És ha Te szenvedni fogsz, akkor mit várjunk mi?
	Jézus pedig így válaszolt: „Távozz tőlem, Sátán, botránkoztatsz engem, mert nem az Isten szerint gondolkozol, hanem az emberek szerint! (…) Ha valaki én utánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye fel a keresztjét, és kövessen engem.” - mondja Jézus.

	Ez a történet nem csupán Péterről szól. És nem is csak a 12 tanítványról. Hanem rólunk, Testvéreim. Igen, mi is felismertük már Jézus Krisztust. Tudjuk, hogy Ő nem egyszerűen ember volt, hanem az Isten Fia. Sőt, mi már kezdettől fogva tudjuk a történet végét is, hogy Jézus nem csak meghalt a Golgota keresztjén, hanem fel is támadt!
	De vajon mit lépünk akkor, amikor Jézus arról beszél, hogy „ha valaki énutánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye fel a keresztjét, és kövessen engem”? Mit lépünk arra, hogy mindjárt a damaszkuszi találkozás után Jézus azt mondta Pálról egy Anániás nevű kereszténynek: „meg fogom mutatni neki, mennyit kell szenvednie az én nevemért.” Megtörtént a pálfordulás, micsoda öröm, Saulból Pál lett! De hogyan folytatódik a történet? Az üldözőből üldözött lesz!
	Nyugtalanító ez a gondolat, hogy a tanítvány nem lehet nagyobb a mesterénél, ezért ha a mester szenvedett, akkor a tanítvány sem ússza meg...

	De mit is jelent tulajdonképpen az a szolgálat/rabszolgálat, amelyről Pál apostol szólt a búcsúbeszédében? Mit jelent a kereszthordozás, amelyről Jézus beszélt a 12 tanítványnak? És mit is jelent az, amit Anániásnak mondott Jézus Pálról: „meg fogom mutatni neki, mennyit kell szenvednie az én nevemért”?
	 Mit is jelent Jézust szolgálni? Mit jelent keresztet hordozni? És mit jelent Jézus nevéért szenvedni?
 	Itt nem azokról a szenvedésekről van szó, amelyeket a saját bűneink következményeként hordozunk. Nem is az általános földi nehézségekről. Nem is olyan felesleges áldozatokról, amikor például a magukat hívőnek mondó emberek feláldozzák a saját családjukat és egészségüket az egyházért vagy valami más nagy eszméért! Hiszen ezek a szenvedések a Krisztusban nem hívő emberek életében is jelen vannak.
	Hanem a Jézusnak való szolgálat azt jelenti, hogy átengedem az életem irányítását Jézusnak: rendelkezzen Ő az időmmel, rendelkezzen Ő az energiámmal, én engedelmeskedem neki.
 	A kereszthordozás azt jelenti, hogy nem futamodom meg a szolgálattól, nem hátrálok meg a feladatoktól, még akkor sem, ha bántást kapok miattuk! És nem futok el a kísértések elől sem, hanem megküzdök velük Jézus Krisztus segítségével! Igen, vannak bajaim és nehézségeim abból következően, hogy Jézusnak engedelmeskedem, de ezeket hordozom, és nem teszem le úton-útfélen őket, nem szabadulok meg tőlük, mert ezek nélkül nem tudom Jézust követni.
	A Jézusért való szenvedés pedig szó szerint 1. az a szenvedés, amit azért okoznak nekem emberek, mert hiszek Jézus Krisztusban. 2. Olyan szenvedés, ami azért ér engem, mert engedelmes akarok lenni Jézusnak. 3. Szenvedek, mert nehéz kiállni a próbákat, szenvedek, mert nehéz ellenállni a kísértéseknek. Szenvedek, mert nehéz legyőzni a saját akaratomat, kívánságomat, egomat, és Jézust követni helyette.

	Szolgálat, rabszolgálat, kereszthordozás, és szenvedés Jézus Krisztusért. Kinek kell ez? Kinek éri ez meg? Kinek jó ez?

	Döbbenetes, de Jézus tanítványai úgy gondolták, hogy nekik kell, nekik megéri, nekik jó ez!
 	A 12 tanítvány közül 11, az első keresztény gyülekezet tagjai, Pál apostol, és minden őskeresztény, aki üldöztetést és mártírhalált szenvedett, mind úgy gondolták, Jézusért megéri szenvedni is!
 	Luther Márton, aki Jézus Krisztusért vállalta a birodalmi átkot, ami azt jelentette, hogy bárki bármikor bárhol büntetlenül megölhette, úgy gondolta, megéri Krisztusért szenvedni!
 	Dietrich Bonhoeffer német lelkész a 2. világháborúban nyíltan vállalta Krisztus-hitét, amit nem egyeztethetett össze a hitleri ideológiával, és ezért mártírhalált halt, ő is úgy gondolta, Jézusért megéri szenvedni!
 	Ordass Lajos evangélikus püspök és Mindszenty József római katolikus bíboros a kommunista diktatúra idején vállalták Krisztus-hitüket, és mártírhalált haltak, ők is úgy gondolták: megéri! Megéri Krisztusért szenvedni!
	Ezer és ezer keresztény, akik ma szenvednek üldöztetést a hitükért Észak-Koreában, Afganisztánban, Szaúd-Arábiában, Szomáliában, a Maldív-szigeteken, Jemenben, Irakban, Üzbegisztánban, Laoszban, Egyiptomban és még sok más országban! Börtönbe kerülnek, kínozzák őket, mártírhalált halnak! Mind úgy gondolják, megéri Krisztusért szenvedni!

 	Miért? Fanatikusok talán? Őrültek? Megrögzöttek? Nem hinném. Inkább olyanok, akik kincset találtak! Akikkel valami különleges, mindent felülmúló dolog történt: megértették, hogy Isten mennyire szereti őket! Megértették, hogy az Isten szeretetétől semmi nem választhatja el őket! Ahogyan Pál apostol írja Róm 8, 38-39: „Mert meg vagyok győződve, hogy sem halál, sem élet, sem angyalok, sem fejedelmek, sem jelenvalók, sem eljövendők, sem hatalmak, 	sem magasság, sem mélység, sem semmiféle más teremtmény nem választhat el minket az Isten szeretetétől, amely megjelent Jézus Krisztusban, a mi Urunkban.”

	Akik Krisztusért szenvednek, akik Őt szolgálják, és keresztjüket hordozzák, azok megértették és megtapasztalták, hogy egyszerűen nem érdemes másként élni!  Csak Krisztus lépteit követve, csak Krisztus szavára hallgatva, csak Krisztus szeretetében élve. Mert Ő erőt ad minden szolgálathoz, erőt ad a kereszthordozáshoz, és amikor mi szenvedünk, Ő ott van velünk a szenvedésben is.
	
	Bevallom, bennem továbbra is ott van a nyugtalanító gondolat: szenvedni nem jó! Márpedig aki Jézust követi, nem ússza meg szenvedés nélkül! Nem lesz könnyed, gondtalan életünk, hanem harcolnunk kell a kísértéseink ellen, a bűneink ellen, és el kell viselnünk minden bántást, ami a hitünkért ér. És ez még úgy is kellemetlen, hogy nálunk jelenleg nincs keresztényüldözés!
	Szeretném ezt a feszültséget feloldani! Szeretném ezeket a nyugtalanító gondolatokat valami nagy, megnyugtató jézusi igazsággal megszüntetni, de nem tudom. Most így megyünk haza! Mert ez a feszültség hozzátartozik a Krisztus-követéshez. Nem lehet kispórolni belőle! Így lesz hiteles, kipróbált a hitünk!
	Egyetlen dolog marad meg nekünk, Jézus szava: „Ha valaki én utánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye fel a keresztjét, és kövessen engem. Mert aki meg akarja menteni az életét, elveszti, aki pedig elveszti az életét énértem, megtalálja. Mert mit használ az embernek, ha az egész világot megnyeri, lelkében pedig kárt vall?”

Imádkozzunk!
Hitvallás
Oratio Oecumenica